Robyn Grady

Fri til at elske

Oversat af Lisa K. Villeneuve

MINISERIE: OPGØRET

Tag med til Texas Cattleman’s Club og mød de seje, hotte og vilde cowboys. De har alle brug for en stærk kvinde til at tæmme dem … men de må først lægge alle kortene på bordet! Dette er den fjerde del af miniserien.

Kære læser

Hjemme er der, hvor hjertet bor. Det er en glimrende talemåde, som jeg tror meget på. Desværre er ens valg ikke altid så enkle.

Velkommen tilbage til Royal, hjemsted for den velrenommerede Texas Cattleman’s Club og en by, der ulmer ivrigt under den rolige overflade. Kampen om præsidentposten i den gamle klub er på sit højeste, sladderen går, og udenforstående som stjernearkitekten Daniel Warren er blevet hentet ind for ruske lidt i de tunge fundamenter.

Daniel er glad for at hjælpe sin ven og præsidentkandidat Abigail Langley med at udvikle et forslag til klubbens nye bygninger, selvom smertefulde minder om en barndom i Syden gør Daniel ivrig efter at komme hjem til New York igen. Han havde ikke regnet med at møde Elizabeth Milton, en kvinde, der fanger hans opmærksomhed lige så ubesværet, som hun sætter cowboystøvler og jeans sammen med pelsjakker og uvurderlige ædelstene. En kort og stormfuld affære virker uundgåelig, men det efterfølgende valg mellem hans hjerte og hendes hjem er langtfra så indlysende.

Jeg håber, I vil nyde Daniel og Elizabeths historie!

De bedste hilsner

Robyn.

Denne bog er dedikeret til de andre dygtige forfattere,

der har bidraget til serien. Det er en kæmpestor ære.

Tak, fordi jeg måtte være med.

En særskilt tak og ros til Robyn Grady for hendes bidrag

til serien Opgøret.

1

Hvad var dog det, der var så morsomt?

Daniel Warren så op på den skønne blondine, der sendte på én gang muntre og medfølende blikke over mod den model, han og tre af hans arkitektkolleger masede med at bære. Ja, modellen var ret enorm, men Texas var også en stor stat. Det velrenommerede Texas Cattleman’s Clubs nye hovedkvarter skulle sende et budskab om storhed, og de gigantiske kohorn, der sammen med et seks meter højt koskind prydede indgangen, var da slet ikke overdrevet. Var det?

Hans nærmeste medarbejder Rand Marks hviskede ind i hans øre: – Den vejer altså et ton, chef. Skal vi ikke komme videre?

De andre assistenters ansigtsudtryk tydede på, at de også undrede sig over, hvorfor de var standset. Der var ingen grund. Eller det burde der i hvert fald ikke være. Daniel var kendt i branchen ikke blot for sit talent, men også for sin beslutsomhed, og han kunne slet ikke huske, hvornår han sidst havde tvivlet på sig selv. Da han havde fået tilbudt at komme med sit bud på det her projekt, havde han trukket på sine mere end 15 års succes i branchen og havde tegnet en bygning, der ganske enkelt ville feje alle konkurrenter af banen … klassisk og avantgarde på samme tid. Og nu havde ét eneste tvivlende blik fra sexbomben der efterladt en brændende usikkerhed i hans hjerne.

Hvem var hun overhovedet?

– Undskyld, jeg forstyrrer, men du må være Abigail Langleys ven?

Lyden af den sensuelle og meget kvindelige stemme fik Daniels hjerte til slå hurtigere, og han mistede igen koncentrationen om modellen, de bar på. Blondinen og hendes ambivalente ansigtsudtryk stod nu under en meter fra ham. Så tæt på var hun ikke bare lækker … hun var betagende. Hun stod klædt i en sølvfarvet pelsjakke og et par yderst velsiddende jeans og lignede en, der kom direkte fra skibakkerne i Aspen. Midt i det fine, ovale ansigt glimtede et par grønne øjne som to uvurderlige ædelstene, og det lange, bølgede hår fik det til at klø i fingerspidserne på ham af lyst til at røre ved det.

Daniel bed tænderne sammen og rettede sig op. Han var alt andet end begejstret for hendes reaktion på værket. Utallige kunder havde han gjort tilfredse gennem tiden, hvilket til gengæld havde gjort ham stinkende rig, og han havde ikke brug for, at den lokale Miss Texas kom og grinede hånligt af hans arbejde.

Daniel rømmede sig og rev blikket væk fra kvindens fyldige læber. – Ja. Jeg er Abigail Langleys ven …

– Daniel Warren. Hun smagte på navnet som var det en slurk rygende varm kakao på en kold vinterdag. – Du er den berømte arkitekt, som Abigail har hentet herned helt fra New York.

Hendes ene øjenbryn løftede sig en anelse, og Daniel tøvede. Tirrede hun ham, eller var det flirt? Det var ikke til at vide med disse sydstatskvinder.

– Jeg ved ikke ligefrem, om jeg er berømt, men jeg er da ret velkendt i branchen, bekræftede han. – Kender du også Abigail?

– Alle her kender Abby. Hendes mand, må han hvile i fred, var tiptiptipoldebarn til Tex Langley, hele etablissementets grundlægger. Hun lænede sig fortroligt ind mod ham, og duften af hendes parfume drev ind i Daniels næsebor. – Jeg vil godt vædde med, at Abigail vinder det kommende valg. Hun vil blive en storartet præsident for klubben, uanset hvad den tørvetriller til Brad Price mener om det.

Et jakkesæt et sted sidst i 40’erne kom slentrende hen til dem. Han sendte Daniel et flygtigt blik og henvendte sig så til damen med en drævende Texas-accent. – De venter os derinde, min kære.

– Jeg står lige og hilser på en besøgende her i Royal, svarede hun og nikkede over mod Daniel med et interesseret smil.

– Chef?

Daniels opmærksomhed fløj tilbage til kollegerne, som han et øjeblik helt havde glemt.

– Hvis det tager lang tid, kan vi andre måske lige bære den her ind? foreslog Rand. – Mine arme er altså ved at falde af.

Daniel gav forsigtigt slip på den tunge model, og de tre andre fortsatte hen mod hovedkvarterets indgang.

Han tørrede hænderne i bukserne og rakte så den ene frem. – Daniel Warren.

– Elizabeth Milton. Hendes hånd var lille og varm, men hendes faste håndtryk vidnede om en kvinde, der var alt andet end svag. – Og det er Chadwick Tremain.

Hendes ledsager nikkede uden at tage Daniels fremstrakte hånd og tog så Elizabeth Milton under armen. – Mr. Warren, mumlede han og trak diskret i hende.

Hun så hen mod Daniels kolleger, netop som de forsvandt ind gennem det store indgangsparti. Så lagde hun hovedet lidt på skrå, så det lyse hår vældede ned over den ene skulder, og kiggede op på Chadwick. – Gå du bare i forvejen, Chad. Jeg kommer snart.

Mandens gråsprængte øjenbryn rynkede sig lidt sammen. – Jeg har sagt til mr. Michaels, at vi …

– Chad. Hun trak armen til sig. – Vi ses derinde.

Daniel syntes, han hørte den ældre mand knurre, før han rettede på slipseknuden og gik sin vej.

– Nå, din kæreste er vist ikke så vild med mig.

– Kæreste? De smaragdgrønne øjne funklede, da hun lo. – Chad er min økonomiske rådgiver. Han holder lidt øje med mig.

– Har du da brug for at blive holdt øje med?

En tynd linje kom til syne mellem hendes øjenbryn. – Det kommer nok an på, hvem du spørger. Så satte hun den ene cowboystøvle foran den anden og spadserede langsomt op ad stien. – Du lyder, som om du bor oppe nordpå, mr. Warren. Hun smilede ad hans skræddersyede sorte uldfrakke. – Du klæder dig også sådan. Men jeg kan høre antydningen af South Carolina i din accent.

Skønt hans hals snørede sig sammen, lod Daniel sig ikke mærke med noget. Det var flere år siden, han var flyttet. Eller flygtet. Meget få fangede resterne af den sydlige accent.

– Nu om dage er der langt hjem til Charleston, medgav han.

– Savner du ikke …

– Nej, afbrød han med et hurtigt smil. – Det gør jeg ikke.

New York lå tilpas langt fra Syden og alle dens minder. Den eneste grund, til at han var rejst så langt sydpå i dag, var arbejdet, og så snart det var overstået, ville han smøge ærmerne ned igen og tage et natfly tilbage til det liv, han havde skabt sig i storbyen, og som han elskede.

– Jeg håber, du har planer om at se lidt af vores delstat, mens du er her, fortsatte hun, mens de gik side om side.

– En delstat berømt for Alamo, kæmpestore hatte og øh … kohorn?

Det trak i hendes mundvige ved hans sidste ord. – Ja, din model derinde er ikke helt ved siden af.

Han fik lyst til at spørge hende, hvad der efter hendes mening ville være god arkitektur, men det var jo vanvittigt. Det var ham, der havde den fine uddannelse og al erfaringen, og desuden havde han ikke brug for at spilde sit korte ophold hernede på at tænke på en, der sikkert var ti år yngre end ham selv og dybt loyal over for farmands oliefelter og minder fra Det Vilde Vesten. Hun var slet ikke noget for ham.

Da de kom ind i klubbens forhal med dens mørke træpaneler og gammeldags charme, standsede han for at sige farvel til sin imødekommende ledsager. Men Elizabeth Miltons opmærksomhed var nu rettet mod en stor tavle, der hang over indgangen. – Den må Abigail da have fortalt dig om?

Han betragtede den jernbeslåede plade og læste ordene, der var brændt ind i træet. ”Lederskab. Retfærdighed. Fred.”

– Det er Texas Cattleman’s trosbekendelse, forklarede hun højtideligt. – Ordene i sig selv er stærke nok, selv uden det sagn der førte dem sammen. Hendes åbne og ligefremme blik fangede hans og fik det til at stramme i hans bryst. – Du burde få Abigail til at fortælle dig historien. Den kan måske give dig noget at arbejde videre med.

Daniel knyttede uvilkårligt hænderne. Han kunne godt have opfattet kommentaren som en fornærmelse, men hver eneste celle i hans krop tryglede ham om at gemme stoltheden væk og høre efter. Hvis der fandtes en anekdote bag denne tavle, der kunne gøre hans forslag endnu bedre, kunne han vel lige så godt høre den fra denne kvinde … en kvinde, der var i stand til at sætte et par traditionelle cowboystøvler sammen med en pelsjakke til 10.000 dollar og alligevel se godt ud.

Men nu havde Elizabeth Milton vendt sig mod spisesalen, hvor mr. Tremain ventede.

– Nå, vi ses måske igen, sagde Daniel.

Hun smilede ironisk til ham. – Jeg er her næsten hele tiden.

Hun bøjede hovedet som afskedshilsen, og knuden i hans bryst blev endnu hårdere. Under andre omstændigheder ville han have inviteret hende ud på en drink, men nu gengældte han bare tavst hendes smil.

– Held og lykke, mr. Warren. Jeg håber, du får et behageligt ophold i Royal.

Han betragtede de syndigt stramme jeans spankulere væk. Den kvinde var måske nok indbegrebet af Texas, men hun gik ikke ligefrem som en, der brugte al sin tid på ryggen af en hest. Et smil trak i hans ene mundvig.

Jo, denne Elizabeth Milton var godt nok noget særligt.

Et halvt sekund før hun forsvandt om hjørnet, smed han alle hæmninger og råbte: – Miss Milton!

Det skinnende, lyse hår fløj om hovedet på hende, da hun snurrede omkring, og hun så spørgende på ham, mens han med lange skridt skyndte sig hen til hende.

– Jeg tænkte bare på, om du kan anbefale et godt sted at spise. Bortset fra her altså.

De fængslende grønne øjne glimtede. – Jeg kan anbefale flere, mr. Warren.

– Vil du så ikke overveje at spise middag sammen med mig? Jeg er meget interesseret i at høre den historie.

Hun bed sig lidt i underlæben og stak den ene hånd i baglommen. – På én betingelse.

– At vi ikke taler om arkitektur og byggeri?

Hun lo, og den melodiske lyd trængte ind i hans porer og gjorde hans smil bredere. – Tværtimod. Jeg vil meget gerne diskutere dine tegninger med dig.

– Så mangler vi bare stedet.

– 30 kilometer ude ad hovedvejen på venstre hånd … skal vi sige klokken 19?

– Hvad er navnet på restauranten?

– Milton Ranch.

Han studsede kort. – Inviterer du mig på middag hjemme hos dig selv?

– Tro mig, mr. Warren. Hun drejede om på hælen og talte hen over den ene skulder, mens hun begyndte at gå hen mod spisesalen. – Jeg er sikker på, at du vil finde oplevelsen yderst berigende.

*

Da Elizabeth trådte ind i spisesalen på Cattleman’s Club, kiggede flere af dem, der sad nærmest, op fra deres mad. Hun havde kendt langt de fleste af dem hele sit liv, og alle, der fangede hendes blik, sendte hende et varmt smil.

Engang havde hun hadet tanken om at skulle tilbringe størstedelen af sin tid i Royal, men det virkede så længe siden nu. I virkeligheden var det kun fire år siden, hendes forældre var døde, og hendes eget liv havde taget en skarp drejning. Skulle hun være helt ærlig, var hun taknemmelig for de juridiske forhindringer, hendes mor og far havde stillet op for at styre hende væk fra den vej, hun formentlig ville have valgt … en vej, der ville have ført væk fra hendes rødder.

Hvis hun ikke levede op til betingelserne i testamentet, der forbød hende at opholde sig mere end to måneder hjemmefra om året, ville hun miste størstedelen af sin arv. Det betød ikke kun ranchen, men også en god del af hendes identitet, havde hun indset.

Dog kunne hun ikke nægte, at mødet med Daniel Warren for få øjeblikke siden havde fået hendes interesse i verden uden for Texas til at blusse op igen. Daniel var anderledes, konkluderede Elizabeth, da hun rakte pelsjakken til overtjeneren. Han var underholdende. Mørk og beleven og newyorker-cool. Abigail havde fortalt, at den tilrejsende arkitekt var yderst succesrig og meget berejst. En rigtig verdensmand.

Ikke fordi hun havde noget imod udvalget af gode texanske mænd, tænkte Elizabeth på vej hen mod sit stambord i det fjerneste hjørne ved de store vinduer. Når hun en dag skulle stifte familie, ville hendes partner formentlig blive en af de lokale, der ville forstå hendes situation og støtte op om hendes forpligtelser på Milton Ranch. Hvilket udelukkede smarte arkitekter oppe nordfra, uanset hvor søde de så ellers så ud.

Chad sprang op fra sin stol, da han fik øje på hende. – Jeg skulle lige til at gå ud for at se, hvor du blev af, sagde han og trak stolen ud for hende.

– Jeg løber skam ingen steder, svarede hun smilende, men i en skarp tone.

– Jeg ville bare …

– Jeg ved godt, at du bare ville. Hun bed irritationen i sig og åbnede roligt menukortet, men Chad var ikke færdig.

– Elizabeth, det er min pligt at holde øje med dig.

– Jeg er ikke noget barn, mindede hun ham om. Hun havde været 21 år, da han, gennem testamentet, var blevet overdraget rollen som hendes finansrådgiver, men hun var ældre nu og langt mere ansvarsbevidst.

– Dine forældre ville dig kun det bedste, da de tildelte mig den opgave. Han lænede sig hen over bordet for at sige noget mere, men så kom tjeneren og tog imod deres bestilling. Steak til ham og avokadosalat med pekannødder til hende. Chad skænkede iste i glassene og så tænksomt på hende. – Den mand … mr. Warren …

– Abigail Langleys arkitekt. Med et stort smil rakte Elizabeth ud efter sit glas. – Jeg glæder mig til at se resultatet af det valg til december.

Chad fnøs. – Hvis Abigail tror, hun kan vinde stemmer med sådan en arkitektonisk rædsel, så lever hun i en drømmeverden.

Elizabeth nægtede at kommentere Chads beskrivelse af Daniels model. – Flertallet roser da komiteen for at have skænket Abigail fuldt medlemskab, da hendes mand døde. Hun har lige så meget ret til at stille op som formand som ethvert andet medlem af klubben. Var det ikke for hendes forfædre, ville Texas Cattleman’s Club slet ikke eksistere, påpegede hun.

– Med fare for at lyde kønsdiskriminerende, så hedder det jo ikke Cattleperson’s Club.

– Nej, men det burde det måske.

– Forandring er ikke altid godt, Elizabeth. Nogle gange kan det føre til splid. Og opløsning.

Og nogle gange var det nødvendigt, tænkte hun, men besluttede straks, at hun ikke gad spilde kræfter på at diskutere det. Hendes kinder var varme af irritation, og hun drak lidt af den iskolde te.

– Har du og mr. Warren mødt hinanden før?

– Nej. Hun satte glasset fra sig på bordet.

– Han virker som en beleven herre.

Hun grinede lidt. – Ja, han gør.

– Jeg stoler ikke på ham.

Elizabeth løftede hovedet og kiggede Chad Tremain direkte ind i øjnene. – Du var en nær ven af mine forældre, og jeg regner dig også som min ven, men du kan godt droppe det der. Hun tvang en kort latter frem for at bløde den hårde tone lidt op. – Er du med?

– Det er bare … Elizabeth, du ved jo, at jeg bekymrer mig om dig.

Hans fingre krøb hen over bordet, og hun lod sine hænder falde ned i skødet. Ja, hun vidste det godt … han bekymrede sig lige rigeligt efter hendes smag. Han var alt for alvorlig og kedelig og slet ikke hendes type. Kunne han da ikke se, at hun ikke var interesseret?

Allerhelst ville hun faktisk have trodset sine forældres ønske og afskediget ham som rådgiver, men betingelserne i testamentet stod ved magt, indtil hun fyldte 30.

Ivrig efter at skifte emne kiggede hun sig omkring i den fyldte spisesal. – Hvor er mr. Michaels?

Chad lænede sig tilbage og nikkede ned mod sin mobiltelefon, der lå på dugen ved siden af bestikket. – Forsinket. Jeg havde tænkt, at vi kunne gennemgå tallene for årsrenten, før han kommer.

Så mens de ventede på hendes bankbestyrer, nippede Elizabeth til sin iste og lyttede, mens Chad remsede tal op. Efter få minutter begyndte hans stemme at blande sig med rummets andre lyde … glas, der klirrede, skramlen med bestik, og folk, der lo og snakkede. Pludselig skilte et ansigt sig ud i mængden.

Skinnende, sort hår. Et strejf af latinske gener måske. Havgrønne øjne fulde af spørgsmål og muligheder. Der var også den selvsikre mine, der udstrålede styrke, men også dækkede over en mere sårbar side, hvis hun ikke tog meget fejl. Hun kendte knap nok Daniel Warren, men alligevel fik han hendes hjerte til at slå hurtigere, end det plejede.

Hvad ville Chad mon sige, hvis han vidste, at hun havde inviteret ham på middag?

– Elizabeth?

Det gav et sæt i hende.

– Undskyld, Chad. Hvad sagde du?

– Jeg ville bare nævne, at vi har modtaget endnu et tilbud fra en, der vil købe ranchen. En entreprenør, naturligvis. Jeg tog mig den frihed at fortælle ham, at ejendommen ikke er til salg.

Hun holdt et suk tilbage. – Tak, men jeg kan godt selv tage mig af den slags forespørgsler. Og jeg ved godt, hvor mit hjerte hører hjemme.

Mens hun talte, fangede noget uden for vinduet hendes blik. Daniel Warren spadserede rundt på de velplejede græsplæner med en bekymret udseende Abigail.

Han vendte sig om mod bygningen, hun sad i, og et øjeblik bildte Elizabeth sig ind, at han kunne se hende dernedefra. Hendes mave snørede sig sammen, og hun sænkede hovedet med et lille ukontrolleret smil. Det var længe siden, hun havde glædet sig så meget til noget, som hun gjorde til i aften.

– Er der noget galt, min ven?

Elizabeth knugede sin serviet og så op på sin ældre ledsagers ansigt, der var fyldt med nysgerrighed. Eller var det mistænksomhed?

– Jeg sagde bare, at jeg ved, hvor mit hjerte hører hjemme. Hun skubbede tanken om Daniel Warren fra sig og fokuserede i stedet på Milton Ranch. – Og det er lige her i Royal.

2

Daniel drejede udlejningsbilen om hjørnet for enden af grusvejen op til Milton Ranch og tabte underkæben samtidig med, at han glemte at trække vejret.

Normalt i den slags situationer var hans første refleks at foretage en hurtig vurdering af huset … dets placering, vinkler, interessante materialer og detaljer. Men i aften var det ikke de enorme bygninger eller de mange hektar førsteklasses landbrugsjord, der fangede hans opmærksomhed, men i stedet selve … udsmykningen af stedet. Han steg ud af bilen og gned sig vantro i øjnene. Flamingoer?

De lyserøde og hvide plastikfugle var strategisk placeret under et prægtigt magnolietræs beskyttende grene, og Daniel kløede sig lidt i nakken. Måske havde Elizabeth Miltons succes med sin sammenstykkede påklædning tidligere på dagen alligevel været rent held.

– Du kommer lige til tiden.

Daniel snurrede omkring og så Elizabeth stå med den ene skulder lænet op ad karmen i den åbne hoveddør. Cowboystøvlerne, hun havde haft på tidligere, var blevet skiftet ud med et par elegante højhælede sko, som passede til en lige så elegant sort kjole. De lyse lokker var sat skødesløst op på hovedet, og hun stod med armene om livet og smilede nysgerrigt ned til ham. Hver eneste centimeter af hende glødede under det bløde lys på verandaen. Det eneste unormale var den rævehale, hun havde hængende løst om taljen.

Daniel skævede til den … efter alle de lyserøde fugle kunne han ikke helt afgøre, om bæltet var højeste mode eller udtryk for, at hun i virkeligheden var en rigtig bondeknold.

– Skal du stå derude hele aftenen, mr. Warren? Selvom det er oktober, er det alligevel køligt udenfor.

– Jeg beundrede lige, hvordan du har … indrettet haven.

– Flamingoerne? Ja, er de ikke flotte? Da han blev fuldstændig mundlam, rettede hun sig op og lo hjerteligt. – De er kun til låns, dit fjols. Det er en kampagne, der samler penge ind til et godt formål. De dukker pludselig op en morgen, og så skal man passe på dem, indtil man har ydet et bidrag, hvorefter de på forunderlig vis forsvinder igen og slår sig ned hos et nyt, intetanende offer.

Han smækkede bildøren med et lettet suk.

– De bidrag kommer formentlig hurtigt i kassen på den måde.

Da han nåede op til hende, reagerede hans sanser straks på den samme søde duft, han havde mødt tidligere på dagen. Han blev varm helt ud i fingerspidserne og fik en voldsom trang til at læne sig frem og snuse dybt ind, men en anden duft … næsten lige så besnærende … kom drivende ud inde fra huset og pirrede hans smagsløg. Han havde helt glemt, hvor sulten han var.

– Du har vist haft travlt i køkkenet?

Hun trådte til siden og viste ham ind i en entré dekoreret med egetræ og skifersten.

– Jeg har strenge ordrer om at overlade al madlavning til eksperten her i huset, sagde hun og hængte hans jakke ind i garderoben. – Nita har været en del af husholdningen … og af familien … siden jeg gik med rottehaler. Jeg kunne ikke klare mig uden hende.

De kom ind i en stue, der rummede en imponerende samling klassiske, engelske møbler fra 1600-tallet, men Daniels interesse lå nu mest i måden, hans værtinde fyldte sin lille, sorte kjole ud på. Synet af hendes ben i de næsten gennemsigtige, sorte strømper gjorde ham en lille smule svimmel … rævehale eller ej.

– Må jeg byde på en drink inden maden? spurgte hun og gik hen til en bardisk lavet af lange planker. Små ædelsten glimtede i hendes hår. Med et drilsk smil holdt hun en flaske whisky op. – En Manhattan måske?

Han smilede og fulgte efter hende. – Tak, men jeg tror, jeg foretrækker en øl.

– Jamen så … Hun trak en iskold øl frem fra et sted under disken. – … skal du smage en lokal.

– Hvad med dig selv?

– Jeg er mere til bobler. Hun løftede en åben flaske op, der lå i en isspand, og han betragtede anerkendende etiketten.

– Glimrende årgang.

– Du er vinkender. Det var mere en konstatering end et spørgsmål.

– Jeg ved, hvad der smager godt. Og det gjorde hun tydeligvis også.

– Skal jeg finde to glas?

– Jeg skænker.

Hun fandt et par høje krystalglas, som han fyldte og rakte hende det ene. Da hun lagde hovedet på skrå og hævede glasset, var der glimtende diamanter ikke kun i hendes hår, men også i hendes øjne.

– Skål, sagde hun. – Skål på, at dit arkitektforslag kan hjælpe Abby med at vinde valget.

Det strammede i brystet på ham, og han standsede med glasset halvvejs oppe ved munden. – Så skal de da vist først have et grundigt eftersyn.

– Kunne hun ikke lide dem?

– Det var hun for høflig til at sige, men jeg er ret sikker på, at hun hadede de tegninger. Jeg blev åbenbart ledt lidt på vildspor angående temaet takket være et lille tip fra modstanderens lejr.

– Brad Price holder meget af beskidte tricks. Hendes knurren lød mere som en killing end en bjørn, selvom han ikke tvivlede på, at der under al den kvindelige ynde skjulte sig en tigers hjerte.

– Hvad sagde Abby?

Han havde ikke lyst til at gå i detaljer. – Hendes ansigtsudtryk var rigeligt.

Han kunne sagtens se tegningerne for sig, og nu var det også nemt at se, hvor det var gået galt.

– Alt for mange forskellige teksturer og materialer fra de gode, gamle dage, indrømmede han. – Alt for stereotypt.

Hans fingerspidser begyndte at tegne geometriske figurer på bardisken. Så tænkte han bedre.

– Jeg kan forstå, at komiteen vil bevare klubbens originale stemning, fortsatte han, – men samtidig placere sig tydeligt i det 21. århundrede. Det er den balance, jeg må have fundet.

Elizabeth rykkede tættere på, indtil hendes himmelske duft optog alt rum omkring ham og var trængt ind i hans blod. Trangen til at læne sig frem og snuse ind var stadig noget, han måtte bekæmpe med magt.

Hun hævede det ene øjenbryn og hvilede glasset mod hagen, mens hendes strålende øjne fandt hans. – Du lyder, som om du har nogle idéer.

– Det gjorde du også tidligere i dag.

– Jeg må indrømme, at jeg er fascineret af design og arkitektur.

– Har du studeret det?

– Ikke officielt.

Hun vendte sig og lænede ryggen op ad baren. Som hun stod der med vægten lagt over på det ene, velformede ben og med albuerne hvilende på bardisken, så hun på én gang meget sexet og helt klassisk ud … hvis han havde været kunstner, havde han straks bedt om et staffeli og en pensel.

– Jeg læste både psykologi og litteratur som hovedfag, fortalte hun.

– Jeg ville nærmere have gættet på en form for handelseksamen, når nu du vidste, at du en dag skulle drive alt det her.

Blandt mange andre ting havde Abigail oplyst ham om, at Elizabeth var enebarn.

Lidt af lyset i hendes øjne svandt, og hun kiggede et øjeblik ned i det blankpolerede trægulv. – Dengang var jeg ikke så interesseret i ranchen. Det var først, da mine forældre døde, at jeg begyndte at se lidt anderledes på tingene. Jeg kan altid læse videre senere.

Han stillede forsigtigt glasset fra sig. – Abigail nævnte godt dine forældres tragiske ulykke. Det gør mig ondt.

Hun nikkede og rettede så de slanke skuldre. – Hvad med dig, mr. Warren? Har du familie?

Daniel mærkede en knugen i maven. I lyset af den drejning, deres samtale havde taget, var det et ganske indlysende spørgsmål, men han ville undgå at svare direkte på det, fordi han ikke havde lyst til at diskutere den del af sit liv med nogen.

Før han nåede at styre dem ind på et andet emne, blev de afbrudt.

– Undskyld, jeg sådan kommer brasende.

Daniel vendte sig om i retning af stemmen … en kvindestemme med tydelig spansk accent. En dame sidst i 60’erne i mønstret forklæde og matchende hjemmesko gik langsomt tværs gennem rummet. – Jeg ville bare sige … sagde hun og betragtede Daniel gennem et par briller, der skjulte en stor del af hendes ansigt, – at maden står på bordet.

Elizabeth gik hende i møde. – Nita Ramirez, det er mr. Warren, arkitekten fra New York, som jeg fortalte dig om.

– Hold nu op, Elizabeth. Nita, jeg hedder Daniel. Han gik hen og rakte en hånd frem, som hun straks greb og holdt i lang tid. – Jeg hører, at du skulle være et stort talent i et køkken, tilføjede han.

Nita skubbede det kulsorte hår lidt op. – Det kompliment giver dig en ekstra portion af min helt særlige dessert, Daniel. Hvad siger du til cheesecake med karamel og æble?

Han var lige ved at slikke sig om munden. – Min søde tand og jeg kan slet ikke vente.

Nita blinkede tilfreds til ham og vendte sig så mod Elizabeth. – Der er dækket op i spisestuen, Beth. Og jeg har tændt op i pejsen.

Nita forlod dem igen, og Elizabeth tog sin gæst under armen. – Jeg håber, du er sulten.

Efter måltidet duppede Elizabeth sig længe om munden med sin serviet, mest for at skjule sit smil. En mand som Daniel havde utvivlsomt spist på de bedste restauranter rundt omkring i verden, og skønt hendes gæster altid roste Nitas kulinariske bedrifter, var hans reaktion på oksestegen og de bagte kartofler fuldstændig ubetalelig. Daniel Warren var sandelig en mand, der forstod at sætte pris på god, hjemmelavet mad.

– Jeg er sikker på, der er mere, tilbød hun, – hvis du altså kan klemme mere ned.

Han lagde kniv og gaffel fra sig i den sidste rest sovs på tallerkenen. – Det er fristende, men der skal jo også være plads til den dessert.

– Jeg advarer dig. Cheesecake med karamel og æble er stærkt vanedannende.

– Man kan aldrig få for meget af det gode, som jeg plejer at sige.

Da han fastholdt hendes blik et øjeblik længere end nødvendigt, blev Elizabeth varm i nakken og måtte se ned i dugen for at få styr på vejrtrækningen. Hun var ikke en, der normalt rødmede som en skolepige, når en mand flirtede med hende, men som hun sad her over for Daniel, mærkede hun noget nyt og yderst behageligt lege med sine sanser.

Mens de havde talt sammen under middagen … om musik, politik og det usædvanligt kølige vejr for årstiden … var hendes bevidsthed om hele hans tilstedeværelse vokset, og hver gang han så på hende, begyndte hendes hud at prikke. Daniel fik hende til at føle sig som en teenagepige igen.

Da hendes brystvorter begyndte at stivne under kjolen, tog hun en dyb indånding og lagde servietten fra sig. Tilbage på sporet.

– Jeg går ikke ud fra, at du selv laver mad? spurgte hun og bekæmpede trangen til at folde armene over brystet.

– Ikke meget. Han hev sig lidt forlegent i øreflippen. – Overhovedet ikke faktisk.

– Og her gik jeg og troede, at du stod svedende over glasblusset og kogte escargots.

Han vendte mundvigene nedad. – Kan du godt lide snegle?

– Jeg har da smagt, men kun når jeg besøger en helt bestemt café på Rue de la Villette. Han rynkede brynene lidt og smilede spørgende, og hun lagde hovedet lidt på skrå. – Har du været i Paris?

– Mig? Ja, svarede han. – Smuk by. Men det er nu altid rart at komme hjem igen.

– Til USA?

– Til New York.

Elizabeth rynkede panden. Der var selvfølgelig ikke noget galt med at være præcis, men hvis hun ikke havde vidst bedre, ville hun have troet, at der lå noget underforstået i hans svar. At Abigail måske havde indviet ham i mere end blot hendes forældres ulykke. At hun havde betroet ham de nærmere betingelser i det famøse testamente.

Men det var jo vanvittigt. Abigail ville da aldrig bryde deres fortrolighed, og han kunne i hvert fald ikke have hørt det fra Chad Tremain. Det måtte være de følelser, han vækkede i hende, der fyldte hendes hoved med tåbelige indfald.

Hun tvang tankerne tilbage til samtalen. – New York har de mest fantastiske restauranter.

Han så anerkendende ned på sin tallerken. – Ingen, der serverer mad som den her.

– Er din mor god til at lave mad?

Hans smil frøs et kort øjeblik. Så tog han sit vinglas og drak en slurk. – Mor kunne godt lave mad.

– Bor dine forældre stadig i Carolina?

– Nej. Han skubbede stolen tilbage og kiggede sig omkring, mens han drak lidt mere vin. – Virkelig spændende indretning.

– Tidlig amerikansk stil, svarede hun, fuldt ud bevidst om, at han undgik at tale om sin familie. Før middagen havde han tøvet med at besvare hendes spørgsmål, og hun ville ikke presse ham. Det var hans privatliv, og det var jo før sket, at to generationer i samme familie havde et køligt forhold til hinanden. Men nysgerrig … det var hun.

Og nu talte de om indretning.

– Min mor satte en del af huset i stand, men ikke den her stue. Hun kunne godt lide hyggen herinde. Spisebordet er der, hvor familien samles, sagde hun altid. Ikke kun for at spise, men for at snakke og lytte og lægge planer.

Daniel smilede. – Et dejligt, traditionelt koncept.

Hans blik faldt på stuens fjerneste væg. – De der mørke træpaneler er næsten magen til dem i klubben.

– De stammer måske fra samme træ. Både ranchen og klubben har jo eksisteret, siden Buffalo Bill var dreng.

Han kneb øjnene lidt sammen og trak hagen tilbage. – Sporer jeg en snert af utålmodighed?

Hun blinkede et par gange. – Hvorfor i alverden siger du det?

– Den der lidt opgivende tone, du havde.

– Den var ikke opgivende.

– Det lød ellers sådan …

– Du tager fejl. Hun løftede hovedet. – Det, du hørte, var respekt.

– Så du går ikke med hemmelige planer om at lave ranchen om til kasino eller parcelhusgrunde, som visse andre hernede har gjort?

Hun lo hostende og blev igen varm i nakken, men denne gang af en anden grund. Mente han det alvorligt?

– Det var da en underlig ting at sige. Selvfølgelig ikke.

– Men du trænger til forandring, fortsatte han. – Har jeg ret?

Med et rutineret smil lagde hun albuen på stolens armlæn og pillede lidt ved den ene diamantørering. – Er tankelæsning din bibeskæftigelse, mr. Warren?

– Daniel.

Velvidende at en vis skarphed var krøbet ind i hendes stemme, gjorde Elizabeth sit smil lidt bredere. Hun brød sig ikke om hans tankegang og hans spørgsmål. Hendes mening om tradition … hvor, hvornår og hvordan tingene skulle ændres … angik kun hende selv, ligesom Daniels familiære ligtorne kun angik ham.

Men hun skulle nok svare ham, på sin egen måde. – Det er ganske rigtigt på tide, at Cattleman’s Club bliver frisket lidt op, men jeg havde ikke forestillet mig, at Milton Ranch skulle forandres. Mine forældre ønskede, at traditionerne levede videre her. Hun rakte ud efter sit glas. – Det samme ønsker jeg.

Uanset hvad der stod i testamentet, ville hun aldrig sælge stedet … især ikke til en entreprenør. Sandheden var dog, at hun gerne ville finde en løsning et sted midt imellem. Bare en lille smule mere frihed …

– Hvem har lyst til dessert?

Elizabeth blev afbrudt i sine tanker af Nita, der var kommet for at rydde af bordet. Daniel holdt sig på maven. – Jeg tror lige, jeg skal have tid til at fordøje den pragtfulde oksesteg først, sagde han og rakte hende sin tallerken. – Det var en stor portion.

– En mand bør aldrig trænge til noget, når dagen er slut.

Kommentaren fik Elizabeth til at sende sin husholderske et hurtigt blik, men Nita smilede bare uskyldigt tilbage. Hun var kendt for sine evner til at føre folk sammen, men hvis hun regnede med at høre bryllupsklokker i aften, tog hun fejl. Hvad seksuel tiltrækning angik, lå Daniel Warren helt i toppen, men han var kun på gennemrejse. Det kunne endda være, at han havde en pige hjemme i New York. Måske to. Skønt ægteskab helt bestemt var en del af Elizabeths fremtidsplaner, var hun slet ikke nået så langt endnu. Hun var trods alt kun 25.

Næsten henne ved døren vendte Nita sig om med favnen fuld af tallerkener og fade. – I burde gå jer en tur, foreslog hun. – Det kan tit være dejligt, når man har spist lidt for meget.

Elizabeth rejste sig brat. – Jeg er sikker på, at Daniel hellere vil se lidt mere af huset.

Men hendes gæst kom også på benene og sendte hende et syndigt smil. – Jeg synes, Nitas idé er storartet. Han holdt indbydende en arm ud. – Lad os gå en tur og slå mave.

Ti minutter senere, mens han og Elizabeth spadserede ned ad en grussti, der førte hen til ranchens stalde, kastede Daniel et stjålent blik på sin værtindes støvede støvler … de højhælede Jimmy Choo-sko var blevet dømt upassende … og den uformelige arbejdsjakke, hun havde trukket over sin sorte kjole. Han betragtede hendes perfekte profil, der nu blev fremhævet af månens sølvfarvede lys, og konstaterede, at Elizabeth Milton ville udstråle stilfuld skønhed, om hun så havde haft en brun papirspose på.

Hans blik søgte op mod himlen, der var dækket af stjerner. De befandt sig godt nok langt fra New Yorks evige lys og blinken.

– Hvor meget jord har du her? spurgte han.

– 1200 hektar, svarede Elizabeth med slet skjult stolthed i stemmen, mens hun stak hænderne i jakkelommerne.

– Det er noget af en udfordring.

– Jeg er klar. Hun skævede op til ham. – Selvom de stigende udgifter og manglen på udlært arbejdskraft gør det lidt svært, indrømmede hun så.

– Men du har tænkt dig at blive?

– Mine forældre efterlod mig penge nok til at føre traditionen videre. Jeg tror, det ligger i blodet.

Han forestillede sig Elizabeth som femårig i ternet skjorte og cowboyhat, der galopperede af sted mod horisonten på sin egen pony, og han kom til at smile. – Så du lærte at fange tyrekalve med lasso, da du var barn? spurgte han.

– Jeg var cowgirl, men kun når jeg ikke var af sted på kostskole.

– Var det her i nærheden?

– Først var det i Houston, men da jeg blev teenager, kom jeg til Schweiz og Frankrig.

– Hvor du levede af sauterede bløddyr.

– Helix pomatia, for at være helt nøjagtig, svarede hun påtaget snobbet.

Han løftede imponeret øjenbrynene. – Nåda, de kostskoler var vist ikke spild af dine forældres penge.

– Jeg fik en virkelig god uddannelse og nogle skønne oplevelser. Jeg har stadig venner fra dengang. Han kunne se på hendes drømmende udtryk, at hun ikke ville have noget imod en hurtig sviptur til Europa lige nu. Han kunne lige forestille sig hende suse ned ad skibakkerne i Alperne eller spadsere rundt blandt kunstværkerne på Louvre.

– Du tager vel på besøg derovre hele tiden?

Før månen forsvandt bag en sky, så han hendes smil falme, men så rettede hun sig op. – Jeg har meget at se til herhjemme.

Daniel tøvede lidt. Her gik en smuk og tydeligvis intelligent kvinde med nærmest ubegrænsede midler til rådighed. Hun strålede, når hun fortalte om caféen i Paris, om sine europæiske oplevelser og de venner, hun havde fået derovre. Hun var ung og fuld af energi og entusiasme. Havde han så misforstået hende, eller havde hun lige tilstået, at hun ikke kom særlig meget ud?

Hvor meget af hendes tid kunne den ranch da lægge beslag på?

– Ja, ansvaret for så mange hektar må være stort, sagde han i et forsøg på at lokke lidt flere detaljer ud af hende.

– Jeg har folk til at tage sig af tingene, men jeg foretrækker at klare mere og mere selv.

Han så over på hende. – Virkelig?

En lok af hendes lyse hår var sluppet løs og dansede i vinden. – Hvorfor lyder du så overrasket?

– Skal jeg være helt ærlig … Han trak på skuldrene. – … ja, så er det stort set alt ved dig, der overrasker mig.

Hun grinede frækt. – Godt.

De var nået hen til stalddøren, og der lød vrinsken derindefra.

– Den her bygning blev opført for ti år siden som erstatning for den oprindelige stald, fortalte hun og tog haspen af. – Vi havde ildebrand. Vi mistede gudskelov ingen heste. Far sørgede for, at den nye blev bygget af de bedste materialer og med alle sikkerhedsforanstaltninger.

De gik indenfor, og hun tændte lyset. På væggen hang et indrammet fotografi af en rød staldbygning fra starten af 1900-tallet.

– Den hverken lugter eller føles på samme måde, men den er nemmere at holde ren, og her er masser af plads.

Duften af frisk hø og heste fyldte hans lunger, og Daniel måtte erklære sig enig. De stod i en ren, bred bygning med lidt over 20 separate båse og vinduer, der måtte slippe rigelig med naturligt lys ind om dagen. Den havde ikke helt samme personlighed som de gammeldags stalde med fritlagte bjælker og høloft, men den var langt mere praktisk.

Elizabeth gik hen til den første bås på venstre hånd. Hove skrabede mod et hødækket gulv, og så lød der en glad prusten, så Daniel kom til at smile. Han ville ønske, at hans far for en gangs skyld havde lyttet til ham og givet ham ridetimer. Dommer Buck Warrens store lidenskab var jagt, og det havde Daniel stadig ikke tilgivet sin far.

En næsten kongeligt udseende hest med blank, sort pels og manke hilste hende velkommen ved at gnubbe mulen mod hendes skulder. Elizabeths ansigt fyldtes med ømhed, da hun lagde hånden mod dens hoved og mumlede ord til den, som Daniel ville ønske var til ham. Så kiggede hun om på ham. – Det er Âme Soeur.

– Sjæleveninde. I er vist gode venner.

– Ja. Vi forsøger at komme ud at ride en tur hver dag.

– Medmindre du er bortrejst.

Hendes hånd standsede midt i et kærtegn på hestens mule, og hun stak den anden i jakkelommen og fiskede et stort, rødt æble op. Hesten trak hovedet tilbage og snuppede godbidden, som den gumlede i sig, da hun svarede. – Daniel, har Abby sagt noget til dig?

– Sagt noget? Om hvad?

Hun granskede hans blik et øjeblik, mens hun overvejede svaret. Så vendte hun sig igen mod hesten, som puffede til hende efter flere æbler. – Ikke noget. Hun skyndte sig at fiske et æble mere op af lommen. – Vil du prøve at fodre ham?

– Måske senere.

– Vi bruger jo mest pickups og motorcykler nu om dage. Men når jeg skal ud og se til bestanden og hegnene, foretrækker jeg at gøre det på Âme.

– Jeg er mere interesseret i, hvad det er, du tror, Abigail har fortalt mig.

Så slemt kunne det vel heller ikke være. Hvorfor så den ellers meget fattede kvinde pludselig så forskræmt ud? Nå, det vedkom jo ikke ham … medmindre hun besluttede, at det gjorde.

Han lagde hovedet på skrå. – Hvis jeg skal blande mig udenom, skal du bare sige til.

Diamanterne glimtede i hendes hår under neonrørene i stalden. Hun kiggede længe på ham. Så sukkede hun dybt.

– Mine forældre skrev en betingelse ind i deres testamente, sagde hun så. – Jeg er forpligtet til at blive her i Royal en god del af året.

Han rynkede panden. – Hvad mener du med … en god del?

– Jeg har to måneder, hvor jeg må opholde mig uden for Royal.

Han brugte et øjeblik på at fordøje oplysningen. – Hvad så hvis du er væk i to måneder og en dag?

– Så mister jeg min arv.

Han var lige ved at begynde at grine. – Det er da løgn, ikke? Mister du så ranchen?

– Der er flere grunde til, at …

– Grunden kaldes afpresning.

Forargelsen fyldte hendes øjne. – Mine forældre afpressede mig ikke!

– Hvad kalder du det så, når nogen truer med at tage noget, man holder af, hvis man ikke gør nøjagtig, som de siger?

Han følte sig nærmest som ekspert på området. Hvor mange gange havde han ikke som barn hørt sine fraskilte forældre sige: ”Daniel, du ser ikke din mor/far igen, hvis du ikke …” Til sidst havde han nærmest været ligeglad med, om han så nogen af dem igen.

Hun borede sine knyttede næver ned i jakkelommerne og løftede hagen. – Det er ikke afpresning. Det hedder ansvarlig overdragelse.

Stakkels, afsporede miss Milton, tænkte Daniel og rystede langsomt på hovedet. – Hvor er du dog ung.

Hendes øjne lynede. – Jeg er lige så voksen og har lige så meget styr på mit liv, som du har.

– Er det derfor, du stadig gør, hvad dine forældre giver dig besked på?

Hun betragtede ham med et brændende blik. – Er det den baggrund, du kommer fra?

Han trak øjeblikkeligt skuldrene tilbage. – Jeg nægtede at have noget at gøre med mine forældres penge.

Eller rettere, deres bestikkelser. Han havde klaret sig selv.

– Tog du afstand fra dine forældre? Der var medlidenhed i hendes tonefald. – Nej, så forstår du det selvfølgelig ikke.

– Jeg forstår, at du holder dig selv for nar, hvis du tror, at du selv bestemmer over dit liv, sagde han. – Som jeg ser det, går du omkring med en lænke om foden det meste af tiden.

Elizabeth havde ikke lagt skjul på sin glæde ved at rejse og opleve nye lande og møde nye mennesker. Hun var fuld af energi og havde midlerne til det. Men hvad nyttede alle de penge, hvis hun havde forbud mod at bruge dem, som hun ville. Elizabeth havde ikke fået noget valg, ligesom han heller ikke selv havde som ung. At være hjælpeløs … at være uden stemme … var en af de værste følelser her i verden.

– Er det derfor, du ikke ser dine forældre, Daniel? spurgte hun roligt. – Fordi du ikke kan lide lænker? Og bånd? Fordi du selv ville bestemme?

Han smilede træt, og følelserne vældede op i hans bryst. Elizabeth Milton vidste intet om ham. Han skulle ikke have blandet sig.

– Det har været en hyggelig aften, sagde han i en forsonlig tone, – men jeg må hellere se at komme tilbage.

Hendes mund var lidt stram, da hun nikkede. – Ja, du skal vel også tidligt op.

– Sig tak for mad til Nita for mig.

– Held og lykke fremover.

– Skal jeg følge dig tilbage til huset?

– Det behøver du ikke. Jeg har gået den tur så tit, at jeg ville kunne finde vej i en tornado.

Han gik ud af stalden, lukkede døren bag sig og gik en 10-12 skridt, før hun råbte efter ham. – Daniel, du skal vide, at jeg er glad for at bo her. Nogle gange er det lidt … besværligt. Men jeg ser den her ranch som min fremtid.

– Det er fint. Det måtte hun jo selv om. Han nikkede kort. – Godnat.

Han begyndte igen at gå, og hun råbte efter ham: – Du tror ikke på mig.

– Det er vel ligegyldigt, hvad jeg tror.

– Det er kun, til jeg bliver 30.

Som 30-årig havde han selv været godt på vej til at få succes, han havde været glad … og uafhængig. Men det vedkom jo ikke ham. – Du behøver ikke at overbevise mig.

– Jeg vil bare ikke have, at du går og har ondt af mig, fortsatte hun. – Jeg har alt, hvad man kunne ønske dig.

– Ja. Så længe du ikke skriver ’frihed’ på listen.

Hun knurrede. – Det indskrænker ikke min frihed.

– Nå, ikke?

– Nej.

Som hun stod der i måneskinnet foran ham med trodsen lysende ud af øjnene, strømmede en impulsiv varme gennem ham, hans muskler trak sig sammen, og hans hjerte pumpede hurtigere og hurtigere. Hun var ikke ude efter hans medlidenhed, så meget var sikkert, men forventede hun virkelig, at han skulle tro på, at hun ikke var interesseret i andet end at blive på dette stykke jord?

Miss Milton var fuld af løgn.

Han trådte et skridt frem for at fortælle hende netop det, men i stedet for at sige noget lagde han armen om livet på hende og trak hende ind til sig. Hun åbnede munden for at protestere, men han sænkede hovedet og dækkede den med sin egen. Han ignorerede bevidst hendes halvhjertede forsøg på at skubbe ham væk. Nu skulle de i det mindste have en smagsprøve på det, der havde sydet og boblet mellem dem, siden de mødtes.

Livet var mere end to måneder om året.

Langsomt gav hun efter og greb fat i ham i stedet for at vrikke sig fri. Hendes krop slappede af, og hendes læber blev bløde og skiltes og bød ham indenfor.

Daniel smilede for sig selv. Åh, hvor var det dejligt at få ret. Men da han lagde hænderne om hendes skuldre, mærkede han også et glimt af uro.

Han burde ikke rode sig ud i den slags med Elizabeth Milton, især ikke nu.

Hvad pokker var det, han havde sat gang i?

3

Elizabeth kunne ikke samle tankerne om andet end dette kys, der overgik alt andet, hun nogensinde havde oplevet, både i virkeligheden og i drømme.

Daniels stærke arme trak hende tættere på, og hendes hænder gled op under hans jakke og hen over hans brede bryst. Hun havde svært ved at få luft for alle de følelser, han havde frigivet et sted dybt inde i hende.

Daniel Warren kyssede som en gud.

Varme fingerspidser masserede uendelig langsomt hendes nakke, og hans mund slap forsigtigt hendes. Det var nu, hun skulle åbne øjnene og kræve at få en forklaring på, hvad pokker han bildte sig ind, men den behagelige summende fornemmelse var ikke nem at slippe. Hun følte det, som om hun svævede en halv meter over jorden. Det, at hun stort set ikke kendte Daniel Warren, og at han aldrig ville kunne forstå hendes situation, trængte ikke helt ind gennem tågen.

Hun havde bare lyst til at kysse ham igen.

– Elizabeth?

Hans stemme var en hæs hvisken i hendes øre. Han lod en hånd glide op omkring hendes ene kind, og hun lænede sig ind mod den. Hun kunne mærke hans varme ånde på sin pande. Hendes læber skiltes igen.

– Elizabeth, jeg kan ikke påstå, at jeg ikke havde lyst til det, mumlede han, – men det betyder ikke, at det var en god idé.

Hans ord susede rundt i hovedet på hende, indtil betydningen lidt efter lidt gik op for hende. Så trak det sig pludselig sammen i brystet på hende, og hendes øjne fløj op. Han kiggede på hende med blikket fuldt af fortrydelse, og bevidstheden om det, hun havde ladet ham gøre, væltede ind over hende.

Hvad måtte han ikke tænke om hende? Det ene øjeblik stod de midt i en ophedet diskussion, og det næste snoede hun sig om ham som en slyngplante om en lygtepæl. Som en teenager på sit første stævnemøde. Elizabeth Milton var ikke blot kendt for sit humør, men også for sin anstændige optræden. Alligevel havde denne mand tændt noget i hende, der fik hende til at føle sig uendelig sårbar … og uendelig levende.

Hun sugede en mundfuld luft ind og lod armene, der havde ligget om hans nakke, falde ned langs siden. Så trådte hun et skridt baglæns. Den kølige aftenluft omsluttede hende, og hun trak jakken tættere om sig.

– Du behøver ikke at undskylde, sagde hun og undgik hans blik. – Den slags sker, når følelserne får frit løb.

– Du skal vide, at jeg normalt ikke sådan trækker kvinder ind til mig. Han strøg en hånd gennem håret og kiggede sig omkring. Ud af øjenkrogen så hun det fjogede smil om hans mund. – Der må være noget i luften herude.

Hun lukkede øjnene. Hvis hun kunne skrue tiden tilbage og slette de sidste par minutter, ville hun gøre det på stedet. Det var slemt nok, at hun havde overgivet sig på den måde; han behøvede vel ikke at stå og understrege, at han nu også fortrød det?

– Daniel, det skal du altså ikke tænke på. Hun lagde hovedet lidt på skrå. – Jeg er blevet kysset før.

Han svarede ikke og rørte sig ikke. Kun hans øjne glimtede i måneskinnet, mens tiden gik, og hun spekulerede på, om han havde gennemskuet, at nok var hun blevet kysset før, men aldrig på den måde.

Så sukkede han og nikkede en gang, før han igen begyndte at gå. – Pas godt på dig selv.

Med pulsen dunkende i ørerne så Elizabeth Daniels silhuet forsvinde i nattemørket. Et øjeblik senere startede hans bil, og hun stod alene i skyggerne og hørte ham køre væk. Hun forbandede sig selv.

Hvorfor havde hun dog betroet så private oplysninger til en fremmed? Og hvorfor havde hun ikke blot slået det hen med en latter, da han havde betvivlet det moralske i forældrenes testamente, i stedet for at gå i forsvarsposition?

Og så var der det kys.

Den stramme knude i hendes mave gav et spjæt ved tanken. Hun havde overgivet sig så hurtigt og fuldstændigt til det uventede kærtegn, og det både skræmte hende og fyldte hende med en underlig glæde. Det var den slags favntag, en kvinde ville huske i sit livs efterår. Den slags favntag, som ville få hendes blik til at blive fjernt selv om mange år.

Hun gik langsomt op ad stien forbi den blomstrende salvie, mens hun lagde en finger på sine læber og opdagede, at hun smilede. Daniel havde måske nok været lidt for ivrig med sine uopfordrede meninger om hendes situation, men han var stadig et af de fineste hankønsvæsener, hun nogensinde havde mødt. Ikke kun fordi han var mere tiltrækkende end de fleste mandlige topmodeller, men fordi hun simpelthen, trods deres uenigheder, nød hans selskab. Hans dybe, sexede latter. Det var fjollet og nyttede ikke noget, men hun kunne ikke lade være med at lege med tanken …

Hvad nu hvis han havde boet i Texas eller hun i New York? Hvad ville der være sket, hvis de havde haft samme baggrund og mål her i livet? Hvad hvis han, i stedet for at undskylde sin opførsel, havde taget fat i hende og krævet, at hun kyssede ham igen?

Hun trådte ind ad havedøren og standsede brat. Hun burde have vidst, at hun ikke ville være alene.

– Jeg troede ellers godt, han kunne lide min mad, sagde Nita med let rynket pande. Hun stod med to kopper i hænderne.

– Han bad mig takke dig for den pragtfulde middag. Og nu tror jeg, jeg vil gå i seng, sagde Elizabeth og trak en hårnål ud af håret. – Jeg er træt.

– God idé. Se lige, hvad klokken er blevet. Den er jo over ni.

Elizabeth sendte Nita et skulende blik, da hun gik forbi hende. – Det har været en lang dag.

– Ja, ja. Det er fint. Nita kiggede op i loftet, som om hun ikke havde andet at tage sig til. – Hvis du ikke vil fortælle mig, hvad der er sket …

Elizabeth stønnede. – Du vil ikke vide det.

– Jeg er ellers virkelig god til at lytte. Med et varmt smil rakte hun Elizabeth den ene kop med varm kakao. – Jeg lavede de her, da jeg hørte hans bil.

Velvidende at hun havde tabt, lod Elizabeth sig dumpe ned i den nærmeste sofa. Hun tog imod koppen og mærkede varmen i håndfladerne. Men i stedet for at berette om hele episoden med Daniel udenfor, var der noget vigtigere, der trængte sig på.

– Blev du overrasket over mine forældres testamente? Havde mor nogensinde talt med dig om det?

– Så vidt jeg ved, var det mest din fars idé. Nita satte sig også og drejede forsigtigt koppen mellem sine hænder. – Ranchen er blevet skabt af hans side af familien. Bedstefar Milton var en barsk mand. Han talte altid om det ansvar, din far var nødt til at påtage sig, når engang det blev hans tur. Det var sikkert det, din far havde i tankerne, da han skrev forbeholdet ind i testamentet.

– Han burde da have vidst, at jeg aldrig ville opgive ranchen. Det er jo mit hjem.

– Du har altid været typen, der var på udkig efter eventyr. Nita tog en lille slurk kakao. – Måske har tingene ikke ændret sig så meget.

Elizabeth måtte erkende, at Nita havde lidt ret. Hun kunne ikke nægte, at det var tanken om at opleve noget anderledes og spændende, der havde fået hende til at invitere arkitekten fra New York herud i aften. Og hun måtte også indrømme, at det hele var løbet lidt løbsk, da de begge havde fået luft for deres holdninger, og følelserne var blusset op.

Men et enkelt kys i mørket var langtfra det samme som at stikke af og vende pligterne ryggen.

– Jeg ville aldrig svigte mine forældre, sagde hun, lige så meget til sig selv som til Nita.

Alligevel følte hun indimellem … Elizabeth forsøgte at synke den klump, hun havde fået i halsen, og hun koncentrerede sig om den varme drik. – Har du nogensinde overvejet, om det forbehold i testamentet var rimeligt?

– Jeg ved ikke, om det er det rigtige spørgsmål at stille. Nita lænede sig lidt frem. – Beth, du ville stadig have masser at leve af, hvis du besluttede at rejse. Én ting ændrer sig i hvert fald aldrig: alting forandrer sig.

– De seneste år har jeg aldrig tænkt på, at jeg ikke skulle bo her, gøre mit bedste og få det hele til at køre. En dag vil jeg gerne giftes og have mig en familie.

– Det glæder jeg mig til.

Det lykkedes Elizabeth at smile kort, inden hun igen blev alvorlig. – Ville mine forældre forvente, at jeg en dag skriver samme forbehold ind i mit testamente?

Hun havde påtaget sig opgaven med at holde fast i det, hun kom fra, men kunne hun give den tunge stafet videre til sin egen datter eller søn? Og ville de i så fald hade hende for det?

Klumpen i halsen blev større, og Elizabeth knurrede lidt af sig selv. – Jeg er simpelthen så forvirret i aften.

– Den slags sker, når man møder en flot mand. Og en sød mand, har jeg indtryk af. Intelligent … fortsatte Nita nøgternt. – Morsom.

– Daniel Warren har sit liv i New York, afbrød Elizabeth og rejste sig op. – Desuden har vi kun kendt hinanden én dag.

Nita nikkede eftertænksomt. – Vidste du godt, at jeg engang har været gift?

Elizabeth satte sig ned igen. – Det har du aldrig fortalt.

– Jeg var sammen med en flok veninder på natklub i Dallas for at fejre min 21-års fødselsdag. Jeg forelskede mig i ham, i det øjeblik vores øjne mødtes. Vi dansede hele natten, og da han fulgte mig hjem, tog han mig om hagen og kyssede mig. Jeg troede, jeg skulle besvime. Nitas øjne blev blanke, og hun sukkede stille. – Jeg vidste, at det skulle være ham eller ingen. Da han friede til mig to uger senere, sagde jeg ja.

Elizabeth sad helt ude på kanten af sædet. – Hvad skete der så?

– Han blev indkaldt til militæret. Nitas mund strammedes, og hun skubbede brillerne op på næsen. – Han kom aldrig hjem igen.

Elizabeth greb den ældre kvindes hånd. – Det er jeg virkelig ked af at høre, Nita.

– Sagen er, at jeg hellere ville have haft de få skønne uger med ham end et helt liv med en anden mand. Hun blev fjern i blikket nogle sekunder, men så rømmede hun sig og kom på benene. – Nå, jeg må hellere lade dig komme i seng. Sov godt, Beth.

Så sad Elizabeth alene i den store stue med de tunge træmøbler og portrættet af bedstefar Milton på væggen, og hun lænede sig tilbage i puderne. De følelser, Nita havde haft for sin unge kæreste, måtte have været voldsomme. Lige så voldsomme som den lidenskab Daniel havde lokket frem i hende i aften?

Faktum var, at hun havde lyst til at se ham igen. Men efter hans afsked lige før, havde han så lyst til at se hende?

Hun bed sig tænksomt i underlæben, og så glattede et smil hendes bekymrede ansigt.

Måske kunne hun hjælpe hans beslutning lidt på vej.

4

Næsten morgen trådte en kaffetørstig Daniel Warren ind på Café Royal. Portieren på hotellet måtte have givet samme anbefaling til hans kolleger, for Rand sad allerede ved et bord i hjørnet nær jukeboksen, i færd med at indtage en tallerken fuld af skinke og æg. Da Daniel nærmede sig, løftede han gaflen til hilsen.

– Hej. Vi savnede dig til aftensmaden i går.

Daniel lod sig dumpe tungt ned på bænken, mens han undertrykte et gab. Han havde slet ikke sovet i nat. – Jeg havde lagt besked, sagde han og vinkede efter servitricen.

Rand tyggede grinende på en mundfuld ristet brød. – Du fik måske et bedre tilbud?

– Det kan man godt sige.

– Jeg gætter på, at det var fra hende dullen i pelsjakken.

– Hendes navn er Elizabeth Milton.

– Det kan godt være. Hun lignede i hvert fald ikke en, der inviterede på sodavand og hotdogs hjemme i trailerparken.

Servitricen kom med en kop, som hun skænkede dampende varm kaffe i. Det duftede himmelsk. – Hvad skulle det være, søde?

– Kaffe er fint, sagde han og skubbede menukortet fra sig.

Han havde fået at vide, at alt, hvad man bestilte her, var lækkert, men han havde mistet appetitten og sad i stedet og spekulerede på, hvad Nita mon havde lavet til morgenmad i dag. Hans tanker var også optaget af, om Elizabeth havde ligget søvnløs ligesom ham selv. Han kunne ikke få det forbandede kys ud af hovedet.

Det måtte selvfølgelig aldrig ske igen, sagde Daniel til sig selv og skoldede tungen på en lidt for stor slurk kaffe. Han havde i forvejen svært nok ved at se det positive i den her tur, og han havde slet ikke brug for at få blandet en smuk rigmandsdatter, der blev holdt som gidsel af sine afdøde forældre, ind i det.

Hvor var han dog glad for, at den del af hans egen fortid … hvor han ikke selv bestemte, hvor han tog hen, og hvor længe han blev væk … lå bag ham nu. Han ville aldrig kunne affinde sig med Elizabeths situation, og skønt han fandt hende både tiltrækkende, interessant og charmerende, måtte han ærligt indrømme, at han havde mistet lidt af respekten for hende. Hvis hans egne forældre havde forsøgt at afpresse ham på den måde, ville han pænt have bedt dem om at blande sig udenom.

Rand tørrede sig om munden med en serviet. – Hvad vil du gøre ved tegningerne?

– Smid dem ud.

Rand stivnede med kaffekoppen i den ene hånd. – Dem alle sammen?

– Du var selv til stede ved mødet. Et koleraudbrud ville have været mere populært.

– Jeg synes, vores model skildrede det gamle vesten bedst.

– Problemet er, at det her ikke er det gamle vesten. Ikke længere. Daniel tømte sin kaffekop og gav tegn til servitricen om at komme med mere. – Abigail er en god ven, men måske burde jeg trække mit bidrag tilbage.

Han burde rejse hjem og forberede næste måneds besøg af en kunde, som skulle have tegnet et nyt indkøbscenter … ikke sidde her og bælle kaffe i en café, der lignede et levn fra 1950’erne.

Rand lænede sig ind over bordet og sænkede stemmen. – Du har ikke brug for den opgave, chef. Det vil din ven sagtens kunne forstå.

Forstå? Abigail ville sandsynligvis juble, hvis han foreslog, at hun fandt en anden. Der var brændstof på flyet, og det holdt klar til at fragte dem hjem til New York i det øjeblik, han sagde til. Daniel så rundt på caféens rød-hvide interiør og de søvnige gæster.

Hvorfor pokker spildte han dog tiden her?

På den anden side af bordet nikkede Rand hen mod døren. – Se, hvem der kommer der.

En kuldegysning rislede ned ad ryggen på Daniel, da han vendte sig om. Elizabeth Milton kom spankulerende ind, som om hun var kommet her hele sit liv … hvilket hun også var.

Han fattede ikke, hvordan hun gjorde, men kvinden var endnu smukkere her til morgen, end hun havde været aftenen før. Hun var iført en rosafarvet kjole med en kortærmet jakke til og et par pumps, der fremhævede de lange, velformede ben. Hendes talje var smal, barmen fyldig, og hver en kurve, hver en fordybning var ren perfektion. Og så var der læberne …

Daniel mærkede en dunken dybt inde i maven, og han gik i panik og rejste sig op. Han havde stort set besluttet at rejse, og det gjorde ingen forskel, at Elizabeth Milton dukkede op her. De havde allerede taget afsked og ønsket hinanden held og lykke, og de havde ikke mere at sige.

Han smed et par sedler på bordet, mens Elizabeth standsede for at tale med en kvinde ved disken. Ud fra hendes afslappede kropssprog at dømme var det en, hun havde kendt længe. Daniel stak tegnebogen i baglommen, mens Rand pakkede sin bærbare computer sammen og rejste sig. Elizabeth stod med ryggen til dem. Hvis han skyndte sig, kunne han skåne dem begge for et pinligt møde og nå udenfor, før hun opdagede ham.

Han styrede direkte hen mod døren med Rand lige i hælene. – Jeg kan godt gøre mig usynlig, foreslog Rand, – hvis du lige vil hen og sige hej.

Uden at sætte farten ned svarede Daniel hen over skulderen. – Vi går nu begge to, pakker vores ting og siger farvel til Royal.

Rand smilede skævt. – Det kan du jo fortælle Elizabeth Milton. Hun er på vej herhen.

Daniel nåede lige at dreje hovedet, før han stødte ind i noget … eller nogen. I ren refleks løftede han armene og fik fat i Elizabeths overarme, samtidig med at hun udstødte et overrasket lille skrig og tumlede baglæns. Daniel bandede lavmælt. Idiot. Han burde have set sig for. Nu var han ikke blot nødt til at hilse på Elizabeth; de havde også haft fysisk kontakt, hud mod hud, og det var ikke godt.

De store grønne øjne og den søde, friske duft. Hvis de havde været alene, ville han have blæst på al sund fornuft og kysset hende igen.

Da han var sikker på, at hun havde genvundet balancen på de lyserøde hæle, gav han slip og stak hænderne dybt ned i bukselommerne. – Elizabeth. Sikke en overraskelse, udbrød han så med et næsten overbevisende smil.

– Nå, skulle du ind og smage de verdensberømte morgenmadtacos?

– Jeg fik bare en kop kaffe.

– Længes du efter Nitas mad?

Han tøvede lidt. – Ja, det er nok det.

Hvorfor var hun så venlig, efter den måde de var skiltes på aftenen før? Han mærkede ikke den mindste smule kølighed og så ingen tegn på forlegenhed. Faktisk udstrålede hun stor selvtillid. Det var, som om øjeblikket i måneskinnet aldrig havde fundet sted.

Hun havde sagt, at hun var blevet kysset før. Måske skete den slags tit for hende.

Rand stod lidt uroligt ved siden af dem. – Nå, jeg smutter. Jeg har supertravlt. Han sendte Elizabeth et smil og blinkede indforstået til Daniel, før han stormede hen mod døren. Daniel skulede efter ham. Forræder.

Men hvis Elizabeth var storsindet nok til ikke at bære nag over forrige aftens afslutning, burde han så ikke have manerer nok til at opføre sig lidt høfligt nu? Ikke fordi han havde tænkt sig at trække det i langdrag. Han havde nogle folk, han skulle have ringet til. Og noget panik, han skulle gå i.

Så når nu hans hensigt var at nøjes med et: Det var hyggeligt at møde dig igen. Kan du have det godt, hvorfor i alverden kom han så til at sige: – Har du lyst til en kop kaffe?

Et par bløde smilehuller kom til syne på hver side af hendes mund. – Meget gerne.

Servitricen og hendes kaffekande dukkede straks op ved siden af dem. – Skal I to turtelduer have et bord?

Daniel undertrykte et host. Én ting var, at hun kaldte ham søde, men turtelduer? Folk hernede sydpå var alt for familiære. Den slags snak kunne blive til sladder. Og sladder betød ballade.

Han sørgede for at holde god afstand til Elizabeth, da han fulgte hende hen til bordet, han og Rand havde siddet ved. – Jeg sad lige herovre før.

– Nu skal jeg fjerne tallerkenerne. Så henvendte servitricen sig til Elizabeth. – Nå, jeg kunne se, at de forbistrede flamingoer er endt i din forhave nu.

– Ja, jeg ville egentlig have givet mit bidrag i dag, men jeg tror faktisk, jeg beholder dem et par dage til.

Begge kvinder lo højt og lidt hæst.

– Nå, for at skræmme kvæget?

– Hvem ved? sagde Elizabeth smilende. – Måske bliver de moderne igen en dag.

– Ikke der, hvor jeg kommer fra, mumlede Daniel og lod sig glide ind på bænken.

Servitricen kiggede på ham, og Elizabeth forklarede.

– Barb, Daniel her er fra New York City.

– Er han det? Jeg syntes ellers, jeg hørte antydningen af en accent. South Carolina? Jeg har en faster deroppe.

– Jeg har hjemme i New York nu.

Uden at fortrække en mine svarede hun. – Så siger vi det, skatter. Hun nikkede over til Elizabeth. – Skal jeg hente menukortet til dig, søde?

– Bare en kop kaffe.

Barb kastede et blik på den næsten tomme kande. – Jeg henter lige noget frisk.

Elizabeth stillede håndtasken fra sig og klaskede hænderne ned i bordet. – Nu vi er her, kan jeg lige så godt fortælle dig historien bag klubbens trosbekendelse.

Hvis han ikke var gået så pludseligt, ville hun have fortalt ham den aftenen før, men situationen havde jo ændret sig lidt.

– Det behøver du ikke.

Hendes glatte pande blev rynket. – Nå. Hvorfor ikke?

Fordi jeg kaster håndklædet i ringen. Jeg giver op og tager hjem, hvor jeg hører til. Men der var ingen grund til at plapre ud om alt det, bare fordi hun sad over for ham og fik ham til at sitre, hver gang hendes hår bølgede ned over en skulder, og hun sendte ham et nysgerrigt og indforstået blik.

Han opdagede, at han sad og lænede sig ind over bordet med spændte mavemuskler, og han rømmede sig og løj. – Jeg er nødt til at tage hjem og ordne en hastesag. Jeg rejser så hurtigt som muligt.

– Det er forhåbentlig ikke noget slemt?

– Det er bare noget forretningsmæssigt.

– Så skal jeg da ikke holde på dig.

Hun gjorde mine til at rejse sig, men i stedet for at gøre det fornuftige og lade hende gå, greb Daniel let om hendes hånd. Varm energi strålede op gennem hans arm, og han skyndte sig at give slip. Fysisk kontakt var udelukket, men nu var kaffen jo bestilt, så han kunne lige så godt læne sig tilbage og lytte.

– Jeg vil faktisk gerne høre den historie.

Hun overvejede det et øjeblik, før hun lyste op og satte sig ned igen. – Ja, hvis du har tid til det. Den går helt tilbage til krigen mod Mexico. Lagde du mærke til parken ved klubbens hovedkvarter?

Han satte sig godt til rette. – Ja.

– Tilbage i starten af 1800-tallet slog en flok missionærer sig ned lige over for den park. Stenkirken står der stadig. Den må du have bemærket.

Han nikkede, og hun ventede på, at Barb fyldte deres kaffekopper, før hun fortsatte.

– Under krigen mod Mexico omkring 1846, sagde hun, da de igen blev alene, – fandt en texansk soldat en falden kammerat. Soldaten forsøgte at redde hans liv, men det var for sent. Det var først, da han begravede liget, at han fandt ædelstenene. En sort opal, en grøn smaragd og en rød diamant. Den døde mand havde ingen legitimation på sig, så soldaten besluttede at tage ædelstenene med sig hjem til Royal. De er meget sjældne. Hver især er de uvurderlige … både dengang som nu.

– Fandt de nogensinde ud af, hvorfor den faldne soldat havde dem på sig?

– Aldrig. Hvilket gør historien endnu mere mystisk, synes du ikke?

Han smilede og hældte sukker i koppen. – Og hvad har de sten med klubbens tavle og trosbekendelse at gøre?

– Rød diamant er åbenbart en ædelsten for konger. Det var sådan, tavlens første ord kom til: lederskab. Den sorte ædelopal er måske den sjældneste. Det siges, at lige netop denne type opal har helende kræfter og et indre lys, der fremhæver ærlighed, integritet eller simpelthen retfærdighed.

– Tavlens andet ord. Og smaragden? spurgte han og nød, hvordan hendes egne øjne glimtede som juveler, når hun talte.

– I århundreder har man over hele verden set smaragden som fredsskabernes sten.

– Lederskab, retfærdighed og fred. Han nikkede og smilede. – Interessant. Og hvor er disse mystiske ædelsten så nu?

– Det er der ingen, der ved. Ifølge historien ville soldaten sælge dem, så han kunne bygge sig et stort og flot hus, men da han kom hjem, fandt han olie.

– Det sorte guld.

– Ja, og så behøvede han slet ikke at sælge ædelstenene for at blive rig.

– Er der aldrig nogen, der har forsøgt at finde ham?

– Engang for længe siden … helt før Tex Langleys tid …

– Grundlæggeren af Cattleman’s Club.

– Præcis. Dengang skulle en flok mænd være gået sammen for at vogte over stenene. Andre siger, at det blot var nogle af Royals førende borgere, som ville beskytte byen og dens indbyggere. Der er oven i købet nogle skeptikere, der mener, at mændene selv fandt på historien for at have noget at bygge deres motto på.

– Men det tror du ikke?

Hendes øjne glimtede. – Historien er da langt mere spændende.

– Så hvis de ædelsten findes, hvor tror du så, de er nu?

– Et eller andet sikkert sted. Ikke fordi der bliver begået så meget kriminalitet i Royal. Vi er mest til olie og kvæg.

– Der er jo altid de tilrejsende, sagde han og kiggede på hende hen over koppen, mens han drak.

Hun så drillende på ham. – Har du tænkt dig at tage på skattejagt?

Han lo og stillede koppen fra sig. – Ikke denne gang. Men du ligner en, der ville synes, at en lille skattejagt kunne være spændende.

– Jeg kan godt lide at finde nye og smukke ting. Et maleri, jeg kan se på hele dagen. En sang, der giver mig gåsehud, fordi teksten og melodien er så fulde af mening. Ved du, hvad jeg mener?

Han nikkede og smilede. Ja, det vidste han godt.

– Hvad er din foretrukne?

– Musik?

– Skat.

Hun kiggede længe ned i sin kop. Så løftede hun blikket mod ham. – Jeg tror faktisk ikke, jeg har en. Ikke endnu i hvert fald. Hun lænede sig lidt frem. – Har du nogen hemmelige skatte?

Spørgsmålet kom bag på ham. Han havde faktisk en. Han tog den sjældent frem, fordi den var så dyrebar. Det var ikke sikkert, andre kunne forstå det, men de følelser, den fremkaldte … han kunne knap nok få sig selv til at se på den. Men det behøvede Elizabeth ikke at vide noget om.

– Nej, løj han. – Sådan noget har jeg ikke. Han rettede sig op og strøg håret væk fra panden. – Er der flere historier fra Royal, som jeg bør høre?

– Det ville tage hele dagen at nå gennem den her bys historie. Hun kiggede op på uret over jukeboksen. – Og du skulle jo nå et fly. Ved Abigail godt, at du rejser?

– Ikke endnu.

– Hun bliver skuffet.

Eller lettet.

Han skubbede skyldfølelsen fra sig og lagde endnu en pengeseddel på bordet. – Jeg må hellere komme hen på hotellet og få pakket.

– Jeg skal samme vej. Gør det noget, hvis jeg følger med?

Han burde i det mindste have tøvet. Han skulle rejse. Der var ingen grund til at forlænge dette spontane møde. Men mens han rejste sig, hørte han sig selv sige: – Ikke spor.

Servitricen Barb standsede midt i en bestilling for at se efter dem, da de gik, og hver anden, de kom forbi på vej hen ad fortovet, sendte dem et underligt lille smil eller nikkede med hovedet. Men Daniel var ligeglad med, hvor hurtigt sladderen ville løbe. Snart ville han være hjemme igen, hvor man kunne forsvinde i mængden … skønt han nu ikke glædede sig til det køligere vejr. Det var lunt i dag, og med jakken over den ene arm studerede han Elizabeths påklædning.

– Du har ikke brug for pelsen i dag.

Hun sendte ham et strålende smil. – Det er ikke ægte pels.

Han trak hagen ind. – Ikke ægte? Den så ellers så …

– Dyr ud? Det er den også. Af uægte pels at være.

– Hvad med rævehalen?

– Også uægte. Jeg er for stor en dyreven til at gå med ægte pels. Det eneste, jeg har lavet om derhjemme, var det såkaldte trofærum. Jeg har altid hadet synet af de vægge. Hun så op på ham. – Gik din far på jagt?

– Det gjorde han engang. En knude var begyndt at presse på i hans mave, og han rømmede sig og drejede samtalen lidt. – Nu bruger han al sin tid på at være dommer.

– Syntes han også, at du skulle læse jura?

– Han krævede det. Daniel stirrede lige frem for sig. – Hvilket gjorde mig endnu mere sikker på, at jeg ikke ville læse det.

Hun udstødte et overdrevet gisp. – Jamen Daniel Warren dog, du er vist en rigtig rebel.

– Man er ikke en rebel, bare fordi man gerne vil leve sit eget liv. Og selv beslutte, hvornår man kommer og går. Han bøjede sig lidt ned og fangede hendes nedadvendte blik. Hans sidste kommentar havde åbenbart bragt hende i dybe tanker, så han forsøgte at muntre samtalen lidt op igen. – Jeg ville bare gerne noget andet.

Hun hilste på et midaldrende par, der gik tur med en gravhund, og spurgte så: – Hvordan blev du interesseret i arkitektur?

– Min typiske mandehjerne. Jeg kan godt lide at bygge ting. Jeg havde overvejet at blive ingeniør, men en af mine venners far var arkitekt. Han viste mig nogle tegninger, og så var jeg solgt.

– Så du er lidt af en kunstner?