Christine Merrill

Margot

Oversat af Dorthe Stage Morgensen

MINISERIE: BRYUN-SØSTRENE

Miniserien som tager dig med på to unge kvinders lange vej mod lykken. Dette er anden del.

Kære læser

Ofte støder jeg på interessante godbidder, når jeg skriver disse historier. Margot, med sin særlige stil fra Bath, og en kvindelig butiksejer – der var et væld af detaljer, som jeg ikke alle kunne få plads til.

Desværre døde Thomas Loggan i 1788 og dermed for tidligt til denne historie. Thomas blev udnævnt ”dværg til prinsen og prinsessen af Wales”, en forunderlig titel, som dog ikke var årsagen til hans berømmelse. Han designede og bemalede også vifter. Mange af hans arbejder blev udført i Bath, og ofte afbildede han sig selv i de billeder, der dekorerede hans arbejder.

En endnu tidligere historie, som jeg heller ikke kunne bruge, omhandlede den særlige risiko ved benyttelsen af de kommunale badeanlæg i Bath. I 1734 skulle man undgå at bade samtidig med Hertuginden af Norfolk. Hun var en temmelig høj kvinde, og hun insisterede på at få fyldt badet, så vandet nåede hendes hage, hvilket truede med at drukne de knap så høje damer.

Og nu håber jeg, at du vil nyde denne bog. Hvis du tilfældigvis befinder dig i et karbad, så hold hagen oven vande.

Christine Merrill

Til Melanie Hilton

for de fabelagtige informationer om Bath.

Som altid beundrer jeg din enorme viden.

Første kapitel

Margot de Bryun lod sit professionelle blik glide hen over den private salon, der engang havde været baglokalet i juvelerfirmaet Montague og de Bryun. Så rettede hun lidt på fløjlspuderne i chaiselongen. Den gamle forretning havde været et temmelig støvet sted. Men nu hvor hun havde taget over, og den ubegrædte mr. Montagues navn ikke længere stod med gyldne bogstaver på vinduesruden, syntes hun, indretningen var blevet både munter og elegant. Væggene var hvide, og søjlerne på begge sider af døren var besat med spejle. I butikkens hovedlokale var guldet og ædelstenene lagt frem på hvidt fløjl og smukt anrettet blåt silke i smukke, klare glaskabinetter.

Da hun var sikker på, at varerne var i orden, tjekkede hun alle ekspedienters uniformer for at sikre sig, at de var ulastelige. De kvindelige ansatte bar nydeligt pressede lyseblå kjoler, og de mandlige var iklædt en ikke alt for dyster midnatsblå. Hun inspicerede dem hver morgen for at sikre sig, at ikke en eneste sløjfe sad skævt, ikke en eneste knap var upoleret, og ikke en eneste nål i en eneste forklædekjole sad skævt. Hun forlangte intet mindre end perfektion.

Sit eget udseende var hun også meget omhyggelig med, da hun ville sikre sig, at det ikke distraherede nogen fra de udstillede varer. Det var forfængeligt af hende, men hun var lige så smuk som sin søster. Indtil hendes søsters nylige ægteskab havde Justines skønhed ikke bragt hende andet end ulykke, og den skæbne ønskede Margot ikke at dele. Det var bedre at klæde sig enkelt end at tiltrække sig opmærksomhed fra de såkaldte gentlemen, der antog, at en kvinde ville foretrække et liv som holdt elskerinde frem for at tjene sine egne penge ved ærlig handel.

Men hun måtte heller ikke fremstå tantet. I øvrigt sørgede hun for at undgå alt for kulørte kjoler og påfaldende smykker og selv at holde samme enkle stil, som der var i forretningen. I dag var hun iført en musselinkjole, der var lige så hvid som væggene, med et guldbånd om livet, der matchede det ravkors, hun havde i en tynd guldkæde om halsen.

Den slags ophøjede elegance indgød kunderne respekt og ikke det ubehag, som herrer nogle gange følte, når de befandt sig i alt for feminine omgivelser. De forlod de Bryun’s med den overbevisning, at de kun havde bevæget sig i udkanten af ukendte kredse for at søge vejledning om disse sære skabninger fra et orakel. De stolede på, at den æteriske miss de Bryun bedre end nogen anden juveler i Bath ville vide, hvad deres hustruer, døtre og endda elskerinder ville glæde sig over at få i gave. Og det morede Margot at blive behandlet som en slags smykkernes ypperstepræstinde.

Derudover var det godt for forretningen. Da hun havde overtaget butikken, havde hun ikke kunnet finde hoved eller hale i mr. Montagues regnskaber. Hun havde på fornemmelsen, at overskuddet ikke havde været ret stort. Det meste af det måtte være endt i hans egen lomme, for hun og Justine havde kun fået meget beskedne lommepenge, da han havde været chef.

Men nu hvor de Bryun-søstrene havde komplet kontrol over forretningen, viste tallene i hovedbogen en støt stigende profit. Hendes søster, som havde svoret, at hun ikke havde et eneste lykkeligt minde fra butikken, fik et stort smil på ansigtet, hver gang hun tænkte på, hvordan Margot havde gjort deres fars forretning til en succes. Justine havde måske ikke brug for den store check, som Margot sendte hende hvert kvartal, men den var et konkret bevis på, at hendes lillesøster var i stand til at styre forretningen på egen hånd på fremragende vis.

Da Margot var sikker på, at alt var i orden, nikkede hun sin godkendelse til seniorbutiksassistenten Jasper, som låste døren op og vendte skiltet i vinduet for at signalere, at forretningen nu var åben. Der gik kun få minutter, før messingklokken over døren ringede, og en af hendes bedste kunder trådte ind over dørtærsklen.

Og som altid når markisen af Fanworth trådte ind i butikken, gispede hun let. Han skulle sikkert købe endnu en gave til en af sine elskerinder. Han måtte have adskillige, for hvilken enkelt kvinde kunne bære så mange smykker, som han købte? Efter han var kommet til Bath, havde han besøgt hendes forretning mindst en gang om ugen. Nogle gange to eller flere.

Når en så fashionabel gentleman fattede forkærlighed for hendes ydmyge forretning, bragte det andre herrer med lignede midler derhen. Det var hovedårsagen til, at hun gjorde sig sådan umage for at behandle ham godt og beholde hans gunst. Han var god for forretningen.

Det var i hvert fald det, hun sagde til sig selv.

Hvem kunne bebrejde hende, at hendes hjerte dunkede hårdere, når han kom? Lord Fanworth var en meget smuk mand. Efter hendes mening var han den smukkeste mand i Bath, måske i hele England. Hans kastanjebrune hår glitrede i morgensolen, selv om han med sine brede skuldre blokerede for solstrålerne, som han stod der i døren. Han var høj og rank, og hans fremtoning indgød respekt. Der var en ophøjet ro over ham, og han var altid ulasteligt klædt.

Men det var så meget mere end hans udseende eller den kendsgerning, at han brugte så mange penge i hendes forretning, der gjorde ham til hendes yndlingskunde. Han købte aldrig et smykke og hastede ud af forretningen igen. Tværtimod tog han sig altid god tid, dvælede ved hvert eneste køb, drak et glas vin og sludrede med hende i den private salon, som hun reserverede til sine allervigtigste kunder.

Når de talte sammen, var det, som om der ikke var nogen forskel i deres stand. Når hun talte med ham, følte hun sig lige så vigtig som en af de adelige damer, som nogle gange besøgte hendes forretning og stod og beundrede de skønne ædelsten i montrene i det store udstillingslokale. Faktisk følte hun sig endnu mere vigtig end som så. Damerne vekslede måske et par ord med lord Fanworth, når de mødte ham i menneskemylderet ved et af de mange selskaber, de deltog i. Men hver gang han besøgte de Bryun’s, havde hun hans fulde opmærksomhed i en time og nogle gange mere. Han behandlede hende som en ven. Og dem havde hun alt for få af.

I dag lyste hans smaragdgrønne øjne op, da hans blik faldt på hende bag disken. ”Margot,” sagde han med et buk og et stort smil. ”De ser meget smuk ud her til morgen. Som altid.”

”Tak, mr. Standish.” Det var under det navn, han havde præsenteret sig den første morgen, han havde besøgt forretningen. Ikke med en titel, men med sit efternavn, som om han var en helt almindelig mand. Troede han virkelig, at hans ædle herkomst kunne skjules så let? Alle i byen kendte til ham, hviskede om ham og pegede på ham bag deres vifter, når han gik ned ad gaden.

Men hvis han ønskede at være anonym, ville det være upassende at spørge ham hvorfor. Ej heller ville hun forlange en formel omgangstone af ham. Hendes hjerte dunkede endnu hårdere, når han sagde hendes fornavn. Han udtalte det med et uendeligt langtrukkent sidste led. Det fik ham til at lyde som en franskmand. Eller en elsker.

Den tanke gjorde det svært for hende at se ham i øjnene. Hun slog øjnene ned, da hun nikkede, og måtte samle sig lidt, før hun kunne se op igen. Så gengældte hun hans smil. ”Hvad kan jeg hjælpe Dem med i dag? Er De ude efter noget bestemt?”

”Nej, ikke noget bestemt. Jeg er på jagt efter et lille smykke.” Han viste med fingrene, hvor ubetydeligt det var. ”Til min kusine.”

Hun vidste af erfaring, at jo mere ubetydeligt han fik sit køb til at lyde, desto dyrere plejede det at blive. ”Endnu en kusine, mr. Standish?” sagde hun med et skævt smil. ”Jeg antager, hun er en nær og kær slægtning?”

Han sukkede teatralsk. ”Ak, det er hårdt at have en stor familie, Margot.”

Efter et af hans lignende besøg i hendes forretning havde hun slået ham op i adelskalenderen Debrett’s og havde opdaget, at hans familie var usædvanlig lille og udelukkende bestod af mandlige familiemedlemmer med undtagelse af hans mor og hans søster. ”Så stor en familie og så mange ubesmykkede familiemedlemmer,” spøgte hun. ”Findes der ikke et eneste arvestykke i familien, som de kunne arve?”

”Ikke en eneste ædelsten,” sagde han og rystede alvorsfuldt på hovedet.

Hun gjorde en håndbevægelse hen imod døren ind til salonen. ”Det må vi naturligvis straks råde bod på. Kom med. Sæt Dem ned. Nyd et glas vin sammen med mig. Jeg er sikker på, vi vil have noget, der er passende.” Hun lagde hånden på den nærmeste ekspeditrices arm og hviskede til hende, hvilke smykker hun ville have bragt fra pengeskabet og montrerne. Det smykke, hun netop havde gjort færdigt til ham, skulle også hentes. Hun havde ventet hele ugen på at se hans reaktion.

Så trak hun det tynde hvide forhæng til side, der adskilte den private salon fra resten af forretningen, så han kunne gå derind. Der stod allerede en karaffel rødvin på et sofabord ved siden af den hvide fløjlsdivan.

Da hun passerede døren ind til værkstedet, fik hun et glimt af mr. Pratchet, der flyttede sig lidt uroligt på sin stol. Han brød sig ikke om al den opmærksomhed, hun gav markisen. Hun rynkede panden. Mr. Pratchets mening var uvæsentlig. Hun havde ansat ham som guldsmed, men han glemte nogle gange sin plads og opførte sig som hendes forretningspartner snarere end blot som en ansat. Det måtte være temmelig svært for ham at tage imod ordrer fra en kvinde, og så endda en kvinde, der var så ung.

Men det måtte han lære, tænkte hun ved sig selv og skar en grimasse. Hvis han bildte sig ind, at hans talent som guldsmed gjorde ham uundværlig, tog han grueligt fejl. Og hun havde så afgjort ikke tænkt sig at gifte sig med ham, så kontrollen over butikken ville tilfalde ham. De sidste to, der havde været ansat i hans stilling, havde mistet deres arbejde ved den allerførste antydning om, at deres stilling ved de Bryun’s skulle være noget som helst andet end en kunsthåndværker i baglokalet.

Før hun kunne nå at træde ind bag forhænget og slutte sig til markisen, gik mr. Pratchet hen til døren og hviskede: ”Det er uklogt af Dem at være alene med en gentleman i en privat salon. Det vil der blive talt om.”

”Når folk ikke talte om, hvad der foregik her, dengang mr. Montague levede, tvivler jeg stærkt på, de vil have noget at sige om mig,” sagde Margot bestemt. Hele byen havde lukket øjnene for, hvor ondskabsfuldt mr. Montague havde behandlet Justine, og havde fuldstændig ignoreret, at hun havde levet som en fange, snarere end som en medejer af forretningen. Ingen havde tilbudt at hjælpe hende. Og Montagues ondsindede opførsel havde ikke skadet omsætningen. Hvorfor skulle hendes uskyldige møder med en adelsmand sætte sladderen i gang?

”Lord Fanworth er en sand gentleman,” tilføjede hun og kastede et længselsfuldt blik ind i salonen.

”Han er en libertiner,” korrigerede mr. Pratchet hende. ”En gentleman ville ikke lyve om sin identitet.”

”Hvilken ret har vi til at dømme en adelsmands opførsel?” spurgte hun med et smil. ”Hvis han ønsker anonymitet, når han besøger mit ydmyge etablissement, er jeg den sidste, der vil nægte ham det. Især ikke, når han er så stor en kunde. Og eftersom det forhæng, der adskiller os fra resten af forretningen, næsten er gennemsigtigt, er jeg ikke ligefrem alene med ham.” Hun stak en hånd ind bag forhænget for at demonstrere, hvad hun mente. Det forhæng havde været et virkelig intelligent påfund, roste hun sig selv. Det gav de vigtigste kunder en følelse af privatliv og de mindre vigtige et glimt af, hvordan det bedre selskab levede. Hvis nogen af dem skulle finde på at sladre om, at de havde set lord Fanshaw i de Bryun’s i dag, ville der bare komme endnu flere kunder i morgen i håbet om at se ham.

Men der ville ikke komme nogen som helst kunder, hvis hendes personale irettesatte hende i stedet for at arbejde. ”Pas venligst Deres arbejde, mr. Pratchet. Der er en halskæde, hvis lås skal repareres, og jeg vil gerne se min seneste kreation senest i eftermiddag.”

Først da gik Margot ind bag forhænget, som faldt på plads igen med en sagte knitren. Hun måtte tvinge sig selv til ikke at kontrollere sit udseende i et af de mange spejle på væggen. Men det kunne ikke skade bare at kaste et lille blik. Det var kun for at sikre sig, at hendes smil var korrekt og professionelt, som det krævedes, når man skulle betjene sådan en god kunde.

Og dette var et professionelt bekendtskab, intet andet. På det punkt havde mr. Pratchet ret. Lord Fanworth var en libertiner og en meget smuk mand tillige. Hun ville aldrig sætte sit rygte på spil ved at tale med ham uden for de Bryun’s.

Men mr. Standish fik hende til at smile. Og ikke på nogen dannet og reserveret måde. Det var næsten en latter. Og da det gik op for ham, at han kunne få hende til at le, gjorde han sig stor umage for at gøre det. Hans besøg var højdepunktet på hendes dag.

Men der lå mere bag, det var hun sikker på. Han opførte sig, som om det også var højdepunktet på hans dag at sidde i salonen sammen med hende og drikke vin og bruge sine penge. I dag brød et stort smil frem på hans ansigt, da han fik øje på hende. Så lænede han sig frem, fordi han var ivrig efter hendes selskab.

Uden at spørge skænkede hun vin i et krystalglas og rakte det til ham. Så trak hun en polstret stol hen ved siden af ham for at sætte sig, mens han drak sin vin. ”Og hvad må jeg have lov at vise frem i dag, sir?”

Han sendte hende et ulmende blik. ”Der er adskillige ting, jeg gerne ville se. Men lad os begrænse os til smykker, Margot. Vi er trods alt på et o-offentligt sted.”

Hun lod, som om hun var chokeret. Og et kort øjeblik virkede han virkelig urolig for, om han havde fornærmet hende. Så smilede hun, for i bund og grund var han helt og aldeles harmløs. Da han gengældte hendes smil, var det tydeligt, at han ikke lo på grund af den lette stammen, der nogle gange trådte frem, når han udtalte visse ord.

Et kort øjeblik smilede de begge i tavshed og nød den utvungne kammeratlige atmosfære. Så sagde hun: ”Smykker er alt, jeg har at vise frem. Det er i hvert fald alt, jeg vil vise frem.”

Det havde været tåbeligt af hende. Hvis hun ville have verden til at tro, at hans besøg var uskyldige, måtte hun lære ikke at spille med, når han flirtede. Men fristelsen var svær at modstå.

Han sendte hende et bredt smil. ”Når jeg engang finder en hustru, der er lige så smuk som Dem, håber jeg, hun vil være lidt mere imødekommende.”

”Åh, det tvivler jeg stærkt på, mr. Standish. De virker som den slags mand, der ville stå i min forretning dagen efter brylluppet og købe gaver til sine mange kusiner. Jeg ville råde Deres fremtidige hustru til at sætte slåen for døren og nægte Dem adgang, indtil De sværger hende en eller anden form for troskab.”

”Hvis De var min kone, ville jeg selv sætte slåen for døren og holde os begge indenfor.” Hun var sikker på, det var en spøg fra hans side. Tanken om, at han skulle tage hende til hustru, var vanvittig. Det var bare hendes livlige fantasi, der fik hans ord til at lyde som et oprigtigt tilbud.

Men det afholdt hende ikke fra at dvæle ved øjeblikket. Tanken om at være spærret inde i et rum sammen med ham gav hende en underlig, nervøs følelse i hele kroppen. Noget, der var en mellemting mellem forventning og frygt. Hun ignorerede det og så på ham med store uskyldige øjne, som om hun overhovedet ikke forstod, hvad han dog kunne mene med et sådant forslag. ”Men hvordan skulle jeg komme ned i forretningen, hvis De låste mig inde?”

”De ville ikke behøve noget udstillingslokale for at vise mig de skatte, jeg ville ønske at se,” påpegede han med rette.

”En endnu større grund til ikke at gifte mig med Dem,” sagde hun triumferende. ”Forretningen tilhørte min far, og nu tilhører den mig. Det ville være som at svigte min første kærlighed, hvis jeg giftede mig med Dem.”

Han smilede stadig. Men det sås tydeligt på hans ansigtsudtryk, at han ikke forstod, hvorfor hun ikke ville vælge ham frem for sit arbejde. Det havde hun heller ikke forventet. Egentlig gjorde det heller ikke nogen forskel. Selv hvis han havde spøgt om giftermålet, gik han tydeligvis ud fra, at det var enhver kvindes ultimative mål, uanset hendes stand.

Ikke desto mindre var hendes kærlighed til forretningen ægte. Det havde været dejligt, hvis han havde haft ægte følelser for hende. Men hvis et ægteskab medførte, at hun måtte ofre alt det, hun havde kæmpet så hårdt for at opnå, var det bedre, at de forblev venner. Og venner hang heller ikke på træerne.

I øjeblikke som dette faldt det hende nogle gange ind, at der også var en anden mulighed. At han en eller anden dag ville foreslå hende et arrangement, der ikke havde noget med ægteskab at gøre. Når hun lå i sin seng sent om aftenen i den lille lejlighed oven over forretningen, spekulerede hun på, hvad hun ville svare på et sådant spørgsmål. Men at tænke på markisen af Fanworth ved sengetid førte til et væld af modsatrettede, komplicerede følelser, som ikke hørte hjemme i de Bryun’s’ simple elegance. Især ikke, når han sad lige foran hende, og det eneste, han ville, var at købe nogle smykker.

Nu sukkede han teatralsk for at forvisse hende om, at dagens flirt var overstået. ”Margot, De torturerer mig med Deres uopnåelige skønhed. Men jeg h-håber ikke, De bebrejder den mand, der gør forsøget.”

”Naturligvis ikke, mr. Standish. Jeg antager, at vin og frierier ikke er det eneste, De har i tankerne her til morgen? Ønsker De at se på armbånd? Øreringe? Eller er De kommet for at hente den halskæde, De bestilte i sidste uge?”

”Den kan umuligt være færdig allerede,” sagde han forbløffet. ”Den skitse, De lavede for mig, var så utrolig detaljeret og kompliceret.”

Det havde den virkelig været. Men på trods af det havde hun forfinet de sidste detaljer i samme øjeblik, han havde forladt forretningen, og bedt mr. Pratchet om at gå i gang med det samme. Hun havde personligt sat stenene, så hun var sikker på, at intet ville afvige fra hendes tegning. Det havde været vanskeligt. Den største af stenene havde en ufuldkommenhed, og hun havde overvejet at slibe den om eller forsøge at finde en erstatning. Men ædelstenen havde været så perfekt i farve og form, at hun ikke havde kunnet modstå den. I stedet havde hun valgt at camouflere fejlen ved at omgive stenen med en krans af bittesmå perler. Nu var den som en skønhedsplet på en smuk kvinde. Den lille ufuldkommenhed understregede perfektionen i alt det andet. Efter hendes egen mening var resultatet et mesterværk. Hun var ivrig efter at vise det til ham.

”Dem lader jeg ikke vente, sir.” Hun gjorde en bevægelse med hånden, og ekspeditricen ved døren tog et skridt fremad og lagde det fløjlsforede etui i Margots hænder, så hun kunne fremvise smykket på formfuldendt vis. Hun lukkede hasperne op og rakte den åbne æske til sin nyfundne ven med et lille nik. Indeni glødede de røde sten som et varmt, bankende hjerte.

Han gispede af forventning og forbavselse, da han tog det fra hende. ”Det er mere storslået, end jeg havde forestillet mig.” Han holdt forsigtigt halskæden op i lyset, og det glitrede som stjerner på nattehimlen: ”Hvor kløgtigt. Så moderne i sin udførelse. Men alligevel med stor respekt for bærerens rang og skønhed.”

”Perler giver et friskere udtryk end de diamanter, som De foreslog,” sagde hun. ”Ingen anden har en sådan halskæde.”

”Jeg har aldrig set noget lignende,” medgav han. ”Og jeg er sikker på, at ladyen vil blive lige så imponeret som jeg. Hun har længtes efter rubiner. Hun vil glemme sin ulykke, når hun ser dette.”

Det var et mysterium for Margot, hvordan nogen kvinde kunne have ret til at være ulykkelig, når hun havde en sådan mands opmærksomhed, men hun nikkede samstemmende.

Et kort øjeblik var der en akavet tavshed, mens han betragtede halskæden og smilede til hende. Så talte han igen. ”De har virkelig et talent ud over det sædvanlige, Margot d-de B-Bryun.”

Der var en let tøven over hans ord, som der ofte var, når han var særligt ærlig over for hende. Hun ignorerede det, da hun var sikker på, at en formidabel mand som ham ville hade at vise sin sårbarhed. Når hun i aften ville tænke på deres samtale, ville hun huske den lille fejl med ømhed eller måske ligefrem en følelse, der var endnu varmere. Han var som rubinen midt i den halskæde, han sad og beundrede: langt mere interessant, fordi han ikke var fuldstændig perfekt.

Det var uklogt at have den slags fantasier, selv når hun var helt alene i sit soveværelse. Måske havde mr. Pratchet ret. Det kunne ødelægge hende at omgås en libertiner.

Da hun svarede, sørgede hun for, at der ikke var nogen undertoner i hendes svar. Hun takkede ham blot, som enhver anden kunsthåndværker ville gøre, når nogen anerkendte deres talent. ”Tak, sir. Det er en stor kompliment, især fra en, der har brug for at købe så mange smykker, som De har.”

”Jeg mener det,” sagde han blidt og med endnu større overbevisning i stemmen. ”Der er ikke ret mange guldsmede, der ville kunne forbedre originalen … det originale udkast, mener jeg. Det er, som om De har en instinktiv forståelse for, hvad det helt rigtige vil være.”

Hun bøjede nakken. ”Det glæder mig, at De mener, jeg har arvet en del af min fars talent.”

”Jeg er sikkert på, det er langt mere end det. Sagde De ikke engang, at Deres far døde, før De blev født?”

”Jo, desværre, sir. Under et røveri.”

”Så har De bibragt Dem selv de nødvendige kundskaber til at gøre ham ære.” Markisen nikkede bifaldende. ”Deres flid gør Dem ære, og De har en fantastisk forståelse af nutidens stilarter.” Så rynkede han panden. ”Et røveri, siger De?” Han så sig omkring, som om han vurderede, hvor indbrudssikkert der var.

Hun smilede og rystede på hovedet. ”Ikke i forretningen. Han blev overfaldet ude på landet, da han leverede nogle sten til en kunde.”

”Jeg håber ikke, De selv ville løbe en sådan risiko.”

Eftersom den trussel var kommet fra den døde mand, hvis navn hun havde gjort sig sådan umage for at fjerne fra butikkens vindue, var hun sikker på, at det ikke ville ske. Fra nu af ville der ikke stå noget andet navn end de Bryun på ruden, og derfor ville der ikke være nogen skurkagtige partnere. ”Jeg tager mig i agt for ikke at bringe mig selv i samme situation som min stakkels far.”

Han smilede igen. ”Det glæder mig at høre. Men hvis De nogensinde får brug for be-beskyttelse …” Han standsede, da han indså, hvordan det kunne lyde. ”Jeg mener, hvis De får brug for en stærk mand til at forsvare Dem, må De lade mig det vide med det samme, og så vil jeg komme Dem til hjælp.”

Pludselig var det, som om den frejdige libertiner var kommet ud, hvor han ikke kunne bunde. Hans ord havde fået hendes hjerte til at springe et slag over. Et kort øjeblik var de begge ude af stand til at sige noget. Der var en stærk tiltrækning imellem dem, men hun turde ikke definere den som kærlighed. Når en rig og magtfuld mand blev betaget af en kvinde, hvis stand var så langt under hans egen, var kun tilbud som dette en realistisk mulighed og ikke de ægteskabstilbud, han tidligere var kommet med.

Hun samlede sig og smilede til ham for igen at berolige ham. ”Hvis jeg skulle få problemer, vil jeg naturligvis opsøge Dem, mr. Standish.” Inde fra selve butikken kunne klokken over døren og nogle kvindelige stemmer høres svagt. Det var hendes søster og hendes veninde lady Daphne Collinghurst, der spurgte efter hende.

Hvis de opdagede, at hun tilbragte for megen tid sammen med markisen, ville de påtale det, præcis som mr. Pratchet havde gjort. Og hvis de opdagede, hvad hun virkelig følte for ham, ville det være endnu værre. Det var bydende nødvendigt, at hun afsluttede dagens møde med det samme, før hun afslørede sig selv.

Hun rejste sig for at indikere, at hun havde andre kunder at betjene. ”Mange tak for Deres venlighed. Men som jeg sagde, bliver der ikke flere røverier. Jeg er i sikkerhed.” Hun rakte æsken frem mod ham, og han lagde halskæden ned i den igen. ”Vil De have den pakket ind? Eller have den leveret?”

Han rejste sig også. ”Nej tak. Jeg tager den med mig, som den er. Min bank vil sørge for, at De modtager den rette sum i dagens løb. Når jeg kommer tilbage i morgen, ønsker jeg at købe nogle øreringe, der passer til denne halskæde.”

”Naturligvis, mr. Standish.” Hun trak forhænget til side, så han kunne forlade salonen.

Da han passerede Justine og Daphne i butikken, ændrede hans holdning sig, som så ofte før når der var andre til stede. Hans smil blev køligt og upersonligt, og han bukkede kun ganske let af høflighed. Han så ikke engang på Margot, da hun fulgte ham til døren og gjorde tegn til en af de ansatte om, at han skulle holde døren for markisen. Det var, som om deres samtale aldrig havde fundet sted.

Da døren til butikken blev lukket, tog Daphne hendes arm. ”Lord Fanworth igen?”

”Mr. Standish,” sagde Margot bestemt. ”Jeg respekterer hans ønske om anonymitet.”

Justine så bekymret ud ad vinduet, mens han gik væk. ”Hans hyppige besøg bekymrer mig, Margot.”

”Men ikke hans hyppige køb,” svarede Margot. ”Han er en af mine bedste kunder. Hvis han fortæller andre, hvor han har købt det smykke, han netop har bestilt hos mig, forventer jeg, at min kundekreds vil blive forøget.”

”Intet beløb kan opveje en tabt ære,” sagde Justine dystert.

Men det havde det gjort i Justines tilfælde. Margot bed sig i læben for ikke at sige det højt. Det var skrækkeligt og uretfærdigt over for hendes stakkels søster, som havde lidt frygteligt, før hun havde fundet en mand, der forgudede hende på trods af hendes ulyksalige fortid.

I stedet tog hun en dyb indånding og sagde: ”Jeg tager ingen risiko. Jeg passer på mit rygte. Vi er på et offentligt sted, hvor et halvt dusin mennesker kan se os. Han kommer her for at købe smykker. Intet andet.” Der var ingen grund til at nævne de private spøgefuldheder, de dobbeltbundede bemærkninger eller værst af alt de frierier, som kom næsten hver eneste dag.

”Ingen har brug for så mange smykker, som han køber,” sagde Justine, og hun havde naturligvis ret. ”Han er markis. Og du er ikke bare en butiksejers datter. Du er en forretningsdrivende kvinde.” Selv om hun havde været nøjagtigt det samme for kun få måneder siden, fik Justine det til at lyde som noget skamfuldt. ”Der kan ikke blive andet mellem jer end handel, Margot. I hvert fald intet ærbart.”

”Det er jeg fuldstændig klar over,” sagde Margot med træt stemme. Det var en smertefuld sandhed, som hun ikke ønskede at tænke mere over.

Justine stirrede vedholdende på hende på præcis samme måde, som hun havde gjort, da de var børn, og hun havde taget Margot i at stjæle godter i køkkenet. ”Men husk på det. For jeg vil nødig se dig give efter for det tilbud, han utvivlsomt vil komme med.”

”Han ville aldrig …” sagde Margot og forsøgte at lyde mere overbevist, end hun egentlig var.

”Den slags mænd er alle ens, når det kommer til kvinder under deres egen stand,” svarede Justine med lige så fast stemme. ”Selv om du siger, at markisen er høflig og venlig, fortæller hans rygte en helt anden historie. Han er det stolteste medlem af en yderst stolt familie. Hans blod er lige så koldt, som det er blåt, og han ser ned på overklassens selskabeligheder. Han taler knap nok med sine ligemænd og da slet ikke med dem af en lavere stand end sin egen.”

”Det er ikke sådan, han opfører sig over for mig,” sagde hun og spekulerede på, hvad det mon betød.

”Hvis han opfører sig anderledes over for dig, er det for at svække din modstandskraft. Når han er færdig med at lege med dig, vil han forsøge at føje dig til sin samling præcis som de smukke ædelstene, han kom her for købe.”

Det var mere end det. Det var hun sikker på. Måske var det ikke kun smykker, han ville have. Men hans hengivenhed var ægte. Når den dag kom, hvor han gav hende et tilbud, ville det betyde mere end blot endnu en erobring. Det var hun sikker på. Men Justine vidste ikke, hvordan han havde opført sig for et øjeblik siden. Han havde flirtet med hende, og hun havde tilladt det. Måske ville det ikke være så galt, hvis et knust hjerte var det eneste, hun risikerede.

Men lige nu ville hun give sin søster det svar, hun ville høre. ”Jeg vil være på vagt. Det lover jeg dig, min kære søster,” sagde Margot men undgik sin søsters blik. For hvis Justine så på hende og ind i hendes sjæl, ville hun kunne se den sandhed, som Margot ikke var i stand til at skjule.

Hun havde forelsket sig i en mand, som var lige så uopnåelig som Månen.

Andet kapitel

Forbandet og fordømt.

Hvis du får brug for be-beskyttelse …

Hvad havde han dog tænkt på? Hans ord havde fået det til at lyde, som om han kom med et anstødeligt forslag. Eftersom hun altid lo, når han nævnte ægteskab, var det sidste, han havde brug for, at hun troede, han havde et mindre ærbart motiv for at aflægge hende besøg. Og det gjorde det kun værre, at han havde stammet over ordet, som om han var bange for at sige det.

Stammende idiot.

I sin ungdom havde han hørt de ord mange gange. Og i øjeblikke som dette var han nødt til at minde sig selv om, at det ikke var rigtigt. Stammen og idioti var ikke forbundne. Man kunne stamme uden at være idiot. Og med øvelse kunne man lære at kontrollere det.

Stephen Standish, markisen af Fanworth, slentrede gennem gazeforhænget ind i den almindelige del af butikken. Som altid føltes det som at gå fra en paradisisk drøm til hverdagens barske realiteter. Miss de Bryuns søster stod ved disken og så misbilligende på ham. Hun var næsten lige så smuk som hans egen kære Margot. Og svigerinde til hertugen af Bellston, hvilket var endnu vigtigere.

Han sendte hende et tilsvarende koldt blik, men bukkede korrekt for at vise, at han vidste, hvem hun var i familie med. De andre i butikken sendte han blot et køligt blik. Han kunne næsten føle dem krympe sig over hans nedladenhed.

Ingen i butikken ville alligevel have henvendt sig til ham. Det ville de ikke vove. Men han var blevet så vant til at undgå samtale, at den hovne holdning dukkede op helt af sig selv. Det var bedre at lade folk tro, at man følte sig hævet over dem end at fremstå som en tåbe, der ikke kunne tale rent, hvis tungen slog knuder midt i en sætning.

Han gik ned ad gaden og væk fra forretningen med en skulen, der holdt folk fra livet. Han var arving til et hertugdømme. Det var der ingen, der kunne ændre på, hverken hans far eller nogen som helst anden. Den tanke gjorde, at han kunne ignorere, hvad andre måtte mene om ham. Hans status som arving til et hertugdømme gav ham en vis social frihed, som han forstod at udnytte.

Men hvis man nægtede at tale med andre, fordi man var bange for pinlige situationer, så måtte man gå alene. Derfor længtes han efter sin tid sammen med Margot de Bryun i butikken. Hvem skulle have troet, at et tilfældigt møde med en butiksindehaver ville have ændret hans verden og hans fremtid?

For en måned siden var han gået ind i hendes forretning for at købe en lille ting til en skuespillerinde, som han havde til hensigt at forføre. To timer senere var han gået ud af butikken med et smaragdarmbånd i sin lomme og havde glemt alt om den pågældende skuespillerinde.

Lige fra det første øjeblik, han havde set Margot, var han blevet overvældet af hendes skønhed. Hendes hår var gyldent med et rødligt skær, hendes muntre øjne var grønne, og hendes figur var alt for perfekt til at være gemt bag en butiksdisk. Men det var hendes smil, der for alvor havde væltet ham omkuld. Selv hvis han havde stået midt på gaden og stirret direkte op i solen, kunne han ikke være blevet mere forblændet.

”Hvad kan jeg hjælpe med?” havde hun sagt. Men hendes stemme havde lydt som englesang.

Det havde gjort ham uforsigtigt. Han havde forsøgt at lyde kæk.

”Miss de Bryun, antager jeg?” Det var det, han havde haft til hensigt at sige. Men som så ofte før havde bogstavkombinationerne taget magten og fået ham til at snuble over bogstaverne. I et anfald af fejhed havde han droppet sin titel og præsenteret sig med sit efternavn i stedet i det forfængelige håb, at han stadig ville kunne snige sig ubemærket bort.

Hun havde ikke opført sig som så mange andre, når de oplevede et håbløst tilfælde som ham. Hun havde ikke forsøgt at hjælpe ham ved at gøre hans sætning færdig. Ej heller havde hun set medlidende på ham. Hendes smil var ikke blegnet. I stedet havde hun ventet tålmodigt. Og da det blev hendes tur til at tale, havde hun sagt: ”Ja, jeg er Margot de Bryun. Velkommen til min butik. Kom med ind i den bageste salon, så skænker jeg os et glas vin. Så kan De fortælle mig, hvad det er, De ønsker.”

Hvad ønskede han? Hende. For altid. Fra det øjeblik af. Det krævede intet særligt talent at få en kvinde med i seng, men havde det nogensinde før været så let at tale med en? Hun havde udspurgt ham om den kvindes smag, som han ville købe en gave til, og om hans egen. Og hun havde ikke så meget som blinket, når han kæmpede med at få et ord frem. Og så havde hun vist ham et armbånd, som hun mente, ville passe til den kvinde, han havde beskrevet.

Det forestillede en slange med bittesmå smaragdskæl. Den havde månesten som øjne. Armbåndet havde været så fleksibelt, at det havde virket næsten levende, da han holdt det. De små kæber kunne lukkes op og smækkes sammen om halsen for at lukke armbåndet.

Da det gik op for ham, at hun havde designet det, havde han udspurgt hende i mere end en time, indtil hun havde forklaret hver lillebitte detalje for ham, og hun havde vist ham en masse andre skitser. Hun havde lovet at vise ham guldsmedeværkstedet, hvis han kom igen. Og naturligvis var han kommet tilbage, igen og igen og igen. Han havde mødt guldsmeden, lært navnene på alt værktøjet og udvist så stor interesse for alle dele af faget, at hun spøgte med, at han snart ville kunne lede butikken selv.

Selv om han havde lært meget om guldsmedefaget, var Margot de Bryun stadig et mysterium for ham. Han vidste, at hun havde en søster, men ikke meget mere end det. Eftersom hun holdt sig til slægtsnavnet de Bryun, tvivlede han på, at der også boede en ægtemand sammen med hende oven over forretningen. Men måske havde hun en elsker eller en forlovet, der ventede på hende, når forretningen lukkede?

Det gjorde ingen forskel. Uanset om hun var uberørt eller ej den dag, hvor han endelig fik friet til hende på en måde, der ville få hende til at overveje hans frieri alvorligt, ville han gifte sig med hende i samme øjeblik, som hun sagde ja.

Og hvis hun nægtede at gifte sig? Så ville han glemme al anstændighed, forblænde hende med sin rang og sin formue og forføre hende der på den hvide fløjlsdivan. Når han havde elsket med hende, til hendes hoved snurrede, ville hun måske være mere positivt stemt over for et ægteskab med ham. Han ville nedkæmpe alle hendes indvendinger, han ville få hende, og han ville beholde hende.

Med sin adelige opvækst vidste han helt nøjagtigt, hvad der var galt med situationen. Han antog, at det samme gjaldt for Margot, eftersom hun slog hans frierier hen som en spøg. Men hans sunde fornuft talte endnu højere og fortalte ham alle de ting, der ville være helt rigtige ved et sådant ægteskab. Han kunne tale med hende. Hvornår ville han nogensinde møde en anden kvinde, der var lige så perfekt?

Så pyt med det gode selskab. Hun gjorde ham glad. Og at dømme efter det smil, der fik hele hendes ansigt til at lyse op hver gang, han trådte ind i forretningen, gjorde han hende glad. De var forelskede. De ville blive gift. Resten var uvigtigt.

Hans familie var naturligvis en bekymring. Men hertugens mening betød lige så lidt for ham, som det gode selskab gjorde. Han havde allerede lagt en plan for, hvordan han skulle få sin mor over på sin side. Når først de var blevet gift, og Margot havde opgivet butikken for at blive hans markise, ville hendes fortid være glemt.

*

Han vendte tilbage til sin lejlighed med hovedet fuldt af drømme, men det fik hans butler hurtigt sat en stopper for. ”Lord Arthur Standish venter på Dem i salonen, my lord.”

”Tak.” Stephens første indskydelse havde været at bande højlydt. Hans bror var ganske godt selskab om aftenen, når de begge havde fået så hatten passede. Men i dagslysets klare skær var det alt for let at få øje på alle hans fejl. At se ham nu ville sætte skår i glæden over hans besøg hos Margot.

Som forventet fandt han Arthur henslængt i den bedste stol ved vinduet med et stort glas cognac i hånden. Da han fik øje på sin vært, løftede han glasset som hilsen. ”Vær hilset, oh, du store helt, hjemvendt fra Montague og de Bryun.”

”Ikke længere Montague,” korrigerede Stephen ham og flyttede karaflen med cognac hen på et bord i den anden ende af rummet. ”Hvad ved du om mine besøg der?”

”Dem kender hele Bath til efterhånden.”

”Og hvorfor gør de så det?” Stephen kunne gætte svaret. Han rakte ind over sin bror for at trække gardinerne fra og lukke formiddagssolen ind.

Arthur stønnede over det pludselige skarpe lys, tog en pyntepude fra divanen og forsvandt ind bag den. ”Hvorfor Bath kender til dig og butikspigen? Jeg sørger for at nævne det hver gang, muligheden byder sig.” Det tomme cognacglas dukkede op fra bag puden, som om en genopfyldning blev forventet.

Stephen tog fat i puden og smed den tværs over rummet, så den landede ved siden af cognacflasken. ”Det er et mirakel, at nogen overhovedet lytter til dig. Du er beruset så ofte, at du ikke ligefrem er noget pålideligt vidne.”

Den stribe af lys, der ramte den yngre mand, fik ham til at gyse og knibe øjnene sammen. ”Jeg fortæller kun historien til dem med samme last som mig selv.” Han trak på smilebåndet. ”Når man er på ferie, er det ikke svært at finde folk, som drikker for meget om aftenen og morgenen derpå fylder sig med kurvand i håbet om lindring.”

Det eneste svar, Stephen gav ham, var et grynt. Han var tæt på at miste besindelsen, og hvis han gjorde det, ville han begynde at stamme. Han så hvast på sin bror.

Det tog Arthur sig ikke af og gik ufortrødent tværs over gulvet hen til cognacen. ”Nok om mine fejl. Lad os i stedet tale om dine.”

Stephen ignorerede både hans druk og hans kommentar, men stirrede stadig hvast på ham.

”Hvordan har miss de Bryun det i dag? Hun er vel så smuk som altid?”

”Det kommer ikke dig ved.”

Arthur snerpede munden sammen og nikkede let, som om svaret bekræftede hans mistanke. ”Har du gjort hende til din elskerinde endnu? Eller har resten af Bath stadig en chance?”

”Jeg har ikke til hensigt at gøre hende til min elskerinde,” sagde Stephen, selv om tanken da var tillokkende. ”Og nej også til dit andet spørgsmål. Hun er en ærbar kvinde.” Han sagde de næste ord langsomt, så Arthur ville forstå advarslen. ”Det gør du klogt i at huske på.”

”Alle kvinder starter som jomfruer,” påmindede Arthur ham. ”Men det er enkelt at råde bod på. Måske skulle jeg aflægge hende et besøg for at diskutere den sag.”

Nu var han gået over stregen. Stephen svarede ham iskoldt, langsomt og truende. ”Det ville du fortryde. Vær forvisset om det.”

”Truer du mig?” lo Arthur.

Stephen svarede med et ubarmhjertigt smil og tavshed. Det var normalt nok til at forskrække hans modstandere og få en hurtig undskyldning. Men med Arthur var intet sikkert.

”Hvis vores far ikke kan skræmme mig til at opføre mig anstændigt, har du ingen chance. Men Stephen, du er alt for involveret i den pige. Jeg kan sagtens forstå, hvad tiltrækningen er. Hun er meget smuk. Men hvis du ikke har nogen aftale med hende om at blive din elskerinde, giver det ingen mening at være så besiddende. Du kan jo ikke ligefrem gifte dig med hende. Det ved du så godt som jeg.”

Hans forestående ægteskab kom ikke Arthur ved, og hans bemærkning fortjente intet svar. Men hans tavshed afslørede hans planer.

Arthur var lige ved at tabe sit glas på grund af chokket. ”Det er da vel ikke det, du har tænkt dig? Vil du gifte dig med hende? Det vil Hans Nåde aldrig gå med til.”

”Til helvede med Hans Nåde,” sagde Stephen. Ord, som han ofte havde sagt før, selv om de var upassende for familiens arving.

”Jamen så tænk på resten af os,” sagde Arthur rystet. ”Det vil bringe skam over hele familien, hvis du stikker af og gifter dig med en butikspige. Hende vil du aldrig kunne gøre til den næste hertuginde af Larchmont.”

”Hun er ingen butikspige,” sagde Stephen skrapt. ”Hun ejer forretningen. Ja, hun tilhører en anden klasse end os, men hun er ikke ligefrem tyende. Og når først vi er gift, behøver hun ikke længere forretningen.” Hans formue var stor nok til at holde hende med smykker. ”Hendes søster er gift med en Felkirk,” tilføjede han. Når først forretningen var lukket, kunne de lægge mere vægt på forbindelsen til hertugen af Bellston, og så ville deres ægteskab slet ikke virke så påfaldende.

Men Arthur var stadig så chokeret, at han satte sit glas fra sig og gav deres samtale sin fulde opmærksomhed. ”Du mener det virkelig alvorligt.” Hans bror rystede vantro på hovedet. ”Vil du virkelig gøre det? Jeg kan forstå, at du ikke vil lytte til far. I hader hinanden. Og selvfølgelig ignorerer du mig. Men tænk på vores søster. Hendes rygte vil lide på grund af dette.”

”Hendes far er en Larchmont,” sagde Stephen og rynkede panden, da hans far blev nævnt. ”Hvis hun kan overleve det, hvordan kan mit ægteskab så skade hende?”

”Hvad med mor? Det vil knuse hendes hjerte.”

”Nej, det vil det så afgjort ikke,” sagde Stephen. ”Louisa og Margot vil blive som søstre, når først jeg har præsenteret dem for hinanden. Og jeg har det helt rette til at formilde mor.” Han stak hånden i lommen og tog smykkeæsken frem.

Arthur så endnu mere chokeret ud. ”Har du købt en gave til hertuginden i din elskerindes forretning?”

”Hun er ikke min elskerinde,” sagde Stephen og måtte kæmpe for ikke at miste besindelsen. ”Og denne gave er noget særligt.” Han åbnede æsken og tog halskæden frem. ”Det er som erstatning for Larchmont-rubinerne. Og det er en af Margots egne kreationer.” Han rakte den til sin bror med synlig stolthed. ”Hvis du tør påstå, at den ikke er fabelagtigt smuk, så er du en løgner, og så vil jeg ikke lytte mere til dig. Margot har et helt usædvanligt talent. Og ve den, der påstår noget andet.”

Arthur tav et øjeblik, og så nikkede han samstemmende. ”Den er virkelig meget smuk. Jeg er sikker på, at mor ville blive meget glad for den.”

”Ville?” Det lød, som om der kom et ’men’ bagefter.

Arthur tav et øjeblik og tog halskæden med hen til vinduet. Han kneb øjnene sammen, før de vænnede sig til solen. ”Hvor meget kendte du til den halskæde, der blev stjålet?”

”Nok til at få denne lavet,” svarede Stephen. ”Men jeg tilbragte ikke min ungdom med hænderne i mors smykkeskrin, som Louisa gjorde.” Han kastede et blik på halskæden i sin brors hånd. ”Det ligner ganske godt, ikke? Stenene har vist den rette vægt. Perlerne er naturligvis en ny tilføjelse. Og kæden har fået en lettere indfatning. Men den er lige så imponerende som originalen.”

Arthur så bekymret på ham. ”Det er ikke det, jeg mener. Jeg så rapporten fra forsikringsselskabet. Der var en beskrivelse af stenene. Den største sten har en lille fejl i det ene hjørne.” Han holdt halskæden op i lyset igen, og solen kastede en blodrød skygge gennem rubinen og ned på gulvet. ”Det har denne sten også.” Han så på Stephen igen, og nu virkede han helt ædru. ”Min kære bror, denne sten ligner ikke den originale. Den er den originale.”

”Den, der blev stjålet?” Det var næsten to måneder siden, den pågældende halskæde var forsvundet. Det var hans mors sorg over tabet, der havde givet ham idéen til denne halskæde.

”Den, som blev taget fra huset i Derbyshire,” nikkede hans bror. ”Og på forunderlig vis har stenene fundet vej til din kære miss de Bryun. Hvis jeg var en mistænksom mand, ville jeg tro, at du havde givet dem til hende.”

”Hvad bilder du dig ind?” Selv om de var brødre, havde Arthur ingen ret til at fornærme ham over noget, der måtte være en uskyldig fejltagelse.

Hans bror rakte en undskyldende hånd op. ”Jeg ved godt, at det ikke var dig. Nogen må have solgt dem til hende. Hvis hun er ansvarlig for køb og salg i butikken, må hun vide, hvor de kom fra, og følgelig hvem tyven er. Det er lidt af et tilfælde, at hun sælger dem tilbage til den familie, de kom fra, ikke?”

”Jeg er sikker på, at det kun er et tilfælde.” Hvis Arthur havde ret, hvad stenenes herkomst angik, var det virkelig besynderligt. Margot påstod, at hun valgte ædelstene med stor omhu. Der var intet ved hendes opførsel, der antydede, at hun kunne være medskyldig i tyveri eller hæleri. Og at familiens egne ædelstene skulle finde vej tilbage til dem uden nogen som helst kommentar fra hende … ”Hun kender intet til min familie,” sagde han med stor lettelse over at have fundet en fejl i Arthurs logik.

Hans bror svarede med en skeptisk tavshed. ”Tror du virkelig, det stemmer? Der er ret mange i Bath, der ved, hvem du er, Stephen. Du tror vel ikke, at det bedre selskab ikke registrerer det, når en markis kommer til byen?”

”Jeg bruger aldrig min titel.” Men han opførte sig heller ikke som en helt almindelig gentleman. Når han ikke talte med Margot, opførte han sig præcis som sin far: som om alle andre var andenrangsmennesker.

”Utvivlsomt har nogen set dig i hendes forretning,” sagde hans bror fornuftigt. ”Du sagde selv, at hendes søster er i familie med hertugen af Bellston.”

Han havde set hendes søster mere end en gang, og hun havde hilst på ham på en måde, der antydede, at hun vidste nøjagtigt, hvem han var. Havde han forventet, at hun ville holde hans besøg i forretningen hemmelige? Hun måtte have fortalt det til sin søster. ”Selv hvis hun ved, hvem jeg er …”

”Så er det stadig et meget påfaldende tilfælde, at hun brugte lige netop de sten til dit smykke. Hvor meget bad hun dig betale for dem?”

En lille formue. Men det havde han ikke skænket en tanke, fordi årsagen til smykket var så vigtig. ”Det var mig, der bad om rubiner,” sagde han. Men hvis en forbryder var snu nok, kunne vedkommende have plantet idéen hos ham, uden at han havde lagt mærke til det.

”Hun har nok leet hjerteligt, da du forlod butikken,” svarede hans bror blidt og lagde hånden på hans skulder. Med den anden hånd gav han ham halskæden tilbage.

”Det ville hun aldrig gøre.” Det ville hun ikke vove. Hvis han ikke engang tillod hertugen af Larchmont at more sig på hans bekostning, så ville han sandelig ikke finde sig i noget fra en butiksindehaver i Bath.

Måske var der en helt anden forklaring. Det måtte der være. Hvis ikke, havde han opført sig som en forelsket skoledreng over for en kynisk kvinde. Bare fordi hun ikke lo, når han talte til hende.

Arthur bemærkede ikke sin brors skiftende sindsstemning, men fortsatte blot med at tale. ”Gudskelov, at vi opdagede det, før du gav smykket til mor. Jeg er sikker på, hun ville have genkendt stenene med det samme. Og far …”

Han behøvede ikke at gøre sætningen færdig. De vidste begge, hvad der ville være sket. Hans far ville have kaldt sin førstefødte søn en idiot, præcis som han gjorde hver eneste gang, de talte sammen. Det var derfor, de ikke talte sammen længere.

”Hvis du har ret, så må Larchmont aldrig høre om det.” Hvis det skulle vise sig, at Margot de Bryun var falsk, ville han sørge for, at hun fik sin bekomst. Så ville han i stedet aflede sin opmærksomhed med kvinder, der var for overvældede af hans rang og hans temperament til at kommentere hans fejl. Alt ville være glemt, før hans forældre ankom senere på måneden, hvor hertugen skulle besøge kurbadene på grund af sin podagra.

”Lad mig håndtere dette,” sagde Arthur med blid, forstående stemme. ”Vi viser stenene til en privatdetektiv. Hvis jeg har ret, kan han bringe politiet med hen i butikken og få hende anholdt.”

”Under ingen omstændigheder.” Måske havde pigen gjort ham til grin. Eller måske var der en helt uskyldig forklaring på, at stenene var dukket op igen. Men hvis nogen skulle træffe en beslutning, så var det ham. Han var ikke så blødsøden, at andre skulle gøre hans arbejde for ham. Derudover ville han ikke kunne udholde sin brors medlidende blik bare et sekund længere.

Han stirrede hvast på Arthur, indtil han kunne se sin bror trække sig tilbage på samme måde, som en hund gør, når den møder en ulv. Så talte han. ”Jeg tager stenene med hen til din privatdetektiv, så de kan blive identificeret. Derefter tager jeg mig af butiksejeren.”

Tredje kapitel

Margot stod med albuerne på glasmontren foran sig og stirrede ud ad vinduet i butikken. Den slags opførsel ville hun aldrig have tilladt sit personale. Men de var ikke lige så nedslåede, som hun var, efter endnu en dag alene i forretningen.

I går var lord Fanworth ikke kommet, som han havde lovet, da deres sidste samtale blev afbrudt. Hun havde håbet, han i det mindste ville være kommet for at fortælle hende, hvordan halskæden var blevet modtaget. Hun nød at høre, at hendes design gjorde andre mennesker glade.

Men på den anden side betød den glæde måske, at hendes Stephen Standish netop nu lå i armene på en rubinbesmykket elskerinde, og det var hun ikke så sikker på, hun havde lyst til at høre om. Det var tåbeligt af hende at være så betaget af en mand, der brugte så meget af sin tid på at købe smykker til sine elskerinder. Men for hende havde den tid, de tilbragte sammen, større værdi end noget af det, han havde købt i hendes butik. Han måtte også vide, at oprigtig hengivenhed ikke kunne købes for rubiner.

Endnu en gang blev hun bekymret. Måske havde hendes søster og mr. Pratchet ret. Han havde fordrejet hovedet på hende og fået hende til at tro, at hun betød mere for ham end de andre kvinder i hans liv. Den dag, hvor han krævede hendes krop, ville hun uden tøven lade ham få sin vilje. Medmindre de var meget diskrete, ville det ødelægge hendes rygte fuldstændig. Men hvis hun afslog hans tilbud, betød det, at hun aldrig ville få at vide, hvordan det føltes, når han rørte ved hende. Den tanke var uudholdelig.

Men måske var det hendes eneste alternativ. For han kom ikke i går. I dag var næsten ovre, og hun havde endnu ikke set noget til ham. Hvis han heller ikke kom i morgen, ville alting havde ændret sig, for han var kommet trofast siden den første gang, de mødtes. Hvor længe kunne han blive i sengen? Det var endnu et spørgsmål, hun egentlig ikke ville have svaret på. Hvis han så meget som antydede, hvad han havde lavet, ville hun blive vred. Hvis han overhovedet kom tilbage.

Måske betød disse besøg ikke noget for ham. Eller måske var de ved at blive for dyre. Rubinhalskæden havde været meget dyr. Selv for en markis måtte der være grænser for, hvor meget man kunne tillade sig at bruge. Men han måtte da indse, at han ikke behøvede at købe noget for at få hendes opmærksomhed. Hun ville med glæde skænke ham et glas vin og lade ham sidde og slappe lidt af. Hvad som helst, bare i et par minutter, for at have ham her til at muntre hende op og få dagen til at glide meget lettere.

Det var ikke, fordi hun var ked af sin forretning. Men på et eller andet tidspunkt i løbet af den forgangne måned var hun kommet til at tænke på markisen som en del af hendes dag. Hans fravær føltes som at gå hen til tebakken og opdage, at tekanden var tom.

Ikke helt. For man vidste, at der ville være flere teblade og mere vand at koge. Men hvad hvis Indien holdt op med at eksistere, og man aldrig nogensinde mere ville kunne få te? Eller endnu værre, at teen var taget tilbage til London eller endnu længere væk?

Eller tilbage til en anden?

Det gjorde det kun værre, at hun ikke kunne dele sin frygt med nogen. Hendes søster ville bare sige, at hun selv havde været ude om det, når hun havde vænnet sig til den slags upassende besøg. Mr. Pratchet ville bare sige, at det var det bedste, der kunne ske. Hun kunne føle hans øjne i nakken, som han stod der i døren til guldsmedeværkstedet og forsøgte at fange hendes opmærksomhed.

Hun vendte sig om og så ham lige i øjnene. ”Kan jeg hjælpe med noget, mr. Pratchet?”

”Hvis De ikke har for travlt.” Han kastede et blik bagud for at indikere, at det var bedst, at de få kunder, der var i butikken, ikke overhørte deres samtale.

Med et suk fulgte hun efter ham ind i baglokalet og lukkede døren bag sig.

Da han var sikker på, at ingen kunne høre ham, sagde han: ”Markisen af Fanworth har ikke været her i næsten en uge.”

”Det er kun to dage,” sagde hun uden at tænke sig om.

Han løftede øjenbrynene. ”Det er en stor lettelse for mig, at han er ved at miste interessen. Hvis han vender tilbage, må De ikke anspore ham til at komme igen. Der vil blive talt om det.”

”Må jeg ikke anspore ham?” lo Margot. ”Mr. Pratchet, han er en kunde. Jeg håber da sandelig, at folk taler om hans besøg her. Hvis folk af en vis stand bemærker, at en hertugs søn er stamkunde hos os, vil de også komme.” Og hvis han bare en enkelt gang ville give et af hendes smykker til et medlem af sin familie i stedet for at ødsle dem væk på skuespillerinder, kunne handelen stige til uanede højder.

”Ikke desto mindre synes jeg ikke om det.” Der var noget mere end almindelig bekymring for en ung kvinde i Pratchets tonefald. Det lød snarere som jalousi.

Åh nej.

Nu skete det igen, præcis som det havde gjort med mr. Perkins og mr. Jonas. Han var blevet lidt for familiær. Han opførte sig, som om han havde ret til at kontrollere hendes opførsel og ikke, som om hun var hans chef. Hvis hun ikke fik sat en stopper for det med det samme, skulle hun til at annoncere efter en ny guldsmed i ugens løb. ”Jeg har svært ved at se, hvad Deres mening har at gøre med forretningens drift,” sagde hun i et tonefald, der burde minde ham om hans rette plads.

Men i stedet for at lytte til hendes høflige advarsel, pustede mr. Pratchet sig op. ”Det behøver slet ikke at have noget at gøre med forretningen. Jeg ønsker ikke at se Dem tilsværte Deres rygte for ussel mammon. De er en lady og bør træde varsomt.”

”Jeg er Deres arbejdsgiver,” sagde hun og ventede på, at han skulle erkende sin fejltagelse.

”Det ene udelukker ikke det andet,” sagde han uden at ænse irettesættelsen. ”Forstår De ikke …”

”Det er åbenbart, at vi overhovedet ikke forstår hinanden,” afbrød hun ham. ”Ikke hvis De tror, De har nogen som helst ret til at diktere min opførsel.”

Han virkede overrasket over afbrydelsen. ”De ville gøre klogt i at lytte til mig.” Det lød, som om han skældte et uartigt barn ud. ”De kan ikke klare forretningen alene. De har givet et vist talent for design, det medgiver jeg, men …”

”Tak,” sagde hun i et tonefald, der burde have gjort ham vagtsom.

”Men De ved intet om at arbejde i metal.”

”Jeg ved nok til at kunne genkende en dygtig guldsmed. Det var derfor, jeg ansatte Dem,” sagde hun. ”Og derfor jeg betaler Dem rundhåndet for deres evner.”

”Men hvis vi skulle indgå et mere varigt partnerskab, som for eksempel et ægteskab …”

”Ægteskab?” sagde hun med isnende kulde.

Men han fortsatte bare. ”Da De ansatte mig, nævnte De, at der måske ville blive mulighed for at blive partner i forretningen. Hvilken bedre måde ville der være at indgå et varigt partnerskab?”

”Hvilken bedre måde?” Hun lo højt. ”Med sagførere naturligvis. Og en betydelig sum penge, fra Dem til mig. Hvis jeg på noget tidspunkt vil overveje at tage en partner ind i forretningen … en juniorpartner vel at mærke, vil det blive på basis af en almindelig forretningsaftale. Så vil jeg forvente, at De købte en andel af forretningen, præcis som hvis jeg var en mand.”

”Men De er ingen mand,” sagde han, som om det var noget, han burde minde hende om.

”Jeg har ikke til hensigt at gifte mig med Dem for at sikre mig en forretningspartner. Sådan som ægteskabslovene er i dette land, ville det næsten svare til at give Dem nøglerne og gå min vej.”

”Der er intet galt med loven,” sagde han. ”Den er præcis, som Gud har ønsket det.” Det sås tydeligt på hans faste blik, at han syntes, problemerne lå hos hende og ikke hos lovgivningen.

”Den sag diskuterer jeg med Gud, når jeg møder ham,” sagde hun. ”Men det varer en del år endnu. Og når han hilser på mig, vil jeg stadig hedde miss de Bryun.”

Den erklæring var sikkert blasfemi. Men mr. Pratchets chokerede tavshed viste, at han langt om længe havde indset, at hun mente det alvorligt.

Hun fortsatte. ”De har misforstået Deres fremtidige muligheder her. Jeg håber, jeg har opklaret misforståelsen. Og hvis ikke? Så er jeg som Deres arbejdsgiver i min fulde ret til at afskedige Dem, uanset hvor godt Deres arbejde så end måtte være.