DOUGLAS CENTURY

Jagten på El Chapo

Oversat af

Nikolaj Kvistgaard Johansen

BEMÆRKNING FRA FORFATTEREN

Dette er et dokumentarisk værk. Alle beskrevne begivenheder er sandfærdige, og personerne er virkelige. Navnene på amerikanske betjente, forbundsagenter og advokater – såvel som medlemmer af det mexicanske militær – er blevet ændret, medmindre de allerede er offentligt kendt. Af sikkerhedsårsager er flere stednavne, bilmærker, efternavne og aliaser også blevet ændret. Al dialog fremstår, som Andrew Hogan husker den.

Til min hustru og mine sønner

– A. H.

I sandhed findes der ingen jagt, der kan måle sig med jagten på mennesket, og de, som har jaget bevæbnede mænd tilstrækkeligt længe og fået smag for det, vil aldrig kunne stille sig tilfreds med andet derefter.

– Ernest Hemingway, ”On the Blue Water”, 1936

PROLOG: EL NIÑO DE LA TUNA
PHOENIX, ARIZONA
30. MAJ 2009

Jeg hørte for første gang legenden om Chapo Guzmán kort efter midnat på Mariscos Navolato, en dunkelt oplyst mexicansk bule på North 67th Avenue i Maryvale-delen af West Phoenix. Min partner i DEA’s narkoenhed, Diego Contreras, råbte en oversættelse af en sang ind i øret på mig:

Cuando nació preguntó la partera

Le dijo como le van a poner?

Por apellido él será Guzmán Loera

Y se llamará Joaquín

”Da han blev født, spurgte jordemoderen, ’hvad vil de kalde drengen?’” brølede Diego, hvis ånde var varm og skarp efter det shot Don Julio, han lige havde bundet. ”Efternavnet er Guzmán Loera, og de vil kalde ham Joaquín …”

Diego og jeg havde arbejdet som partnere i Phoenix-enheden siden starten af 2007, og to år senere var vi som brødre. Jeg var den eneste hvide mand på Mariscos Navolato den nat i maj, og jeg kunne mærke samtlige øjne overvåge mig nøje, men som jeg sad skulder ved skulder med Diego, følte jeg mig afslappet.

Diego introducerede mig til den mexicanske kultur i Phoenix, med det samme vi mødtes. Vi spiste birria fra plasticskåle i en gammel señoras hyggelige køkken, der også fungerede som provisorisk restaurant, og bestilte mangoraspadoer fra en fyr, der trillede sin bod over vejen, mens vi lyttede til alle de narcocorridoer [1], Diego havde i sin cd-samling. Selvom jeg tydeligvis ikke var fra Mexico, fortalte Diego mig, at jeg langsomt forvandlede mig til en güero – en lyshudet, lyshåret, blåøjet mexicaner – og snart ville ingen forveksle mig med en gringo.

Norteñoen bragede løs – Los Jaguares de Culiacán, en kvartet på turne i Sydvesten, direkte fra den voldelige hovedstad i staten Sinaloa. Tubaen og harmonikaens polkalignende oompa-loompa-rytme besad en mærkværdig og smittende charme. Jeg havde et nogenlunde kendskab til spansk, men Diego lærte mig et helt nyt sprog: slang-udtryk, der blev brugt blandt barrioer, blandt narcoer og i ”krigszoner” som Ciudad Juárez, Tijuana og Culiacán. Hvad der gjorde de her narcocorridoer så fede, forklarede Diego, var ikke de livlige tubaer, harmonikaer eller guitarer – det var den lidenskabelige historiefortælling og nådesløse revolvermandsattitude, som teksterne levendegjorde.

En mørkhåret servitrice i stramme jeans og høje hæle kom med en spand fyldt med kolde flasker La Cerveza del Pacifico. Jeg hev en op fra isterningerne og pillede det fugtige hjørne af den kanariegule etiket. Pacifico. Mazatláns stolthed. Jeg lo for mig selv. Vi befandt os i hjertet af West Phoenix, men det føltes, som om vi var blevet transporteret hen over grænsen og 1.300 kilometer sydpå til Sinaloa. Baren var pakket med narkosmuglere – Diego og jeg vurderede, at tre fjerdedele af gæsterne på en eller anden måde var blandet ind i handlen med kokain, cannabis og meth.

De midaldrende smuglere var lette at spotte i deres cowboyhatte og alligatorstøvler – nogle af dem arbejdede også til daglig som kvægdrivere. Så var der juniornarcoerne – den nye generation – som lignede typiske collegeknægte fra Arizona klædt i Lacoste-skjorter og designerjeans, selvom de fleste også smykkede sig med ure, som ingen gennemsnitlige 20-årige ville have råd til.

I udkanten af dansegulvet lagde jeg mærke til et par mænd, der lignede nogen, der havde taget et liv, kartelgorillaer med stål i blikket. Og spredt rundtomkring i baren var et par dusin ærlige, hårdtarbejdende borgere, malere, sekretærer, anlægsgartnere, kokke, sygeplejersker, som bare elskede lyden af disse veloplagte narkotroubadourer fra Sinaloa.

Diego og jeg havde tilbragt hele dagen med en søvndyssende overvågningsopgave, og efter ti timer uden mad slugte jeg hurtigt den første Pacifico og sukkede dybt, da jeg mærkede øllen lægge sig i mavesækken.

”Mis hijos son mi alegría también mi tristeza,” råbte Diego så højt, at han nær sprang min trommehinde. ”Mine sønner er min glæde – og min sorg.” ”Edgar, te voy a extrañar,” sang Diego i kor med Jaguares’ forsanger. ”Edgar, jeg vil savne dig.”

Jeg skævede til Diego for at få en forklaring.

”Edgar, en af Chapos børn, blev skudt ned på en parkeringsplads i Culiacán,” sagde Diego. ”Han var yndlingssønnen, arvingen, åbenbart. Da Edgar blev myrdet, gik Chapo amok. Den pinche cabrón slagtede så mange mænd …”

Det var fascinerende at se, hvordan Diego ejede lokalet. Ikke på grund af sin størrelse – han var ikke mere end 1,65 – men på grund af sin selvsikkerhed og charme. Jeg bemærkede, at en af danserne flirtede med ham, samtidig med at hun snurrede rundt med sin egen cowboyhatteklædte partner. Diego var ikke en typisk T-shirt- og hængerøvsbukser-narkobetjent, men klædte sig ofte i pressede skjorter, uanset om han var derhjemme eller arbejdede på gaden.

Diego indgød respekt, i det øjeblik han begyndte at snakke – særligt på spansk. Han blev født i udkanten af Mexico City, kom til Tucson med sin familie som barn og flyttede så til Phoenix og blev gadebetjent i Mesas politikorps. Ligesom mig skabte han sig et ry som en aggressiv gadebetjent. Diego var så dygtig til efterforske narkosager, at han blev forfremmet til kriminalassistent i 2006. Et år senere blev han håndplukket af sin chef til en elitestilling i DEA’s narkoenhed 3 i Phoenix. Og det var der, jeg mødte ham.

Fra det øjeblik Diego og jeg blev partnere, stod det klart, at vores styrker komplementerede hinanden. Diego havde en medfødt sans for gadelivet. Han var altid i gang med at besnakke nogen – en fortrolig meddeler, en skurk, endda sine venner. Han jonglerede tit med fire mobiltelefoner på samme tid. Undercoverrollen – ansigt til ansigt med fuld kontrol over samtalen – der trivedes Diego bedst. Selvom jeg elskede at arbejde på gaden, befandt jeg mig ofte i skyggerne, ligesom den aften, hvor jeg sad ved vores bord og mentalt noterede mig hver en detalje, studerede og memorerede hvert et ansigt. Jeg ønskede ikke rampelyset; mit arbejde bag kulissen ville tale for sig selv.

Diego og jeg var lige begyndt at efterforske en Phoenix-baseret bande af juniornarcoer, som vi mistænkte for at distribuere vognlæs af kokain, meth og store sendinger af cajeta – mexicansk marihuana af højeste kvalitet – for Sinaloa-kartellet i hele sydvesten.

Selvom vi ikke havde planer om at antaste vores mål den aften, var Diego klædt præcis som en juniornarco i sort Calvin Klein-skjorte, der hang løst ud over et par midnatsblå jeans, samt et sort Movado-ur og sorte Puma-lædersneakers. Jeg lignede nærmere en collegeknægt fra Californien i min sorte Hurley-baseballkasket, anonyme, grå T-shirt og Diesel-sko.

Mine sønner er min glæde og min sorg, gentog jeg lydløst for mig selv. Denne mest populære af de nye narcocorridoer – Roberto Tapias ”El Niño de La Tuna” – sparede ikke på følelserne i teksten. Jeg kunne se lidenskaben i publikums øjne, mens de sang med, ord for ord. Det virkede, som om de opfattede El Chapo som en slags blanding af Robin Hood og Al Capone.

Jeg kiggede hen på Diego og nikkede, som om jeg var helt med, men i virkeligheden fattede jeg intet på det tidspunkt.

Jeg var en ung specialagent fra Kansas, som var vokset op med en ærkeamerikansk diæt af Metallica, Tim McGraw og George Strait, og der var en hel del at fordøje den første nat med Diego i Mariscos Navolato.

Oppe på de fem fladskærme kørte en stor fodboldkamp fra Mexicos Primera División – Mérida førte åbenbart 1-0 mod Querétaro, selvom det ikke sagde mig meget. Cd-jukeboxen var fyldt med banda og ranchera, væggene var dækket af plakater for Modelo, Tecate, Dos Equis og Pacifico, hjemmelavet flan, kommende norteño-koncerter og håndskrevne skilte om mariscoens specialiteter, blandt andet almeja Reyna, en typisk muslingeret fra Sinaloa.

El Chapo? Skulle ”Stump” forestille at være et truende kaldenavn? Hvordan kunne en analfabetisk knægt fra den lillebitte landsby La Tuna i Sierra Madres bjerge, som havde forsørget sin familie ved at sælge appelsiner på gaden, nu blive hyldet som den mest berømte narkobaron nogensinde? Var Chapo virkelig, sådan som rygterne og corridoerne påstod, mere magtfuld end selv Mexicos præsident?

Hvad end sandheden om El Chapo var, holdt jeg blikket klistret fast til juniornarcoerne, der sad ved bordet henne for enden af baren. En havde en nyklippet militærfrisure, to andre diskrete hanekamme, den fjerde en baseballkasket fra Arizona Universitet. Diego og jeg vidste, at de sandsynligvis var bevæbnede.

Hvis juniornarcoerne gik ud til deres biler, ville vi blive nødt til at følge efter.

Diego smed to 20-dollarsedler på bordet, blinkede til servitricen og rejste sig fra sin plads. Nu rørte banden på sig, en af dem kom på fødderne, rettede på kasketskyggen og drejede rundt på sålerne af sine Air Jordans som en basket-anfører.

Diego bundede sin Pacifico og gjorde signal til, at jeg skulle gøre det samme. Bandet spillede højere nu; Diego lo sammen med hele baren, da sangen nåede sit crescendo:

Nok er jeg lav, men jeg er modig …

Og jeg begyndte også at grine, mens jeg skubbede min stol bagud og rejste mig.

Den hypnotiske rytme greb mig; jeg tog mig selv i at synge med lige så energisk som enhver af de cowboyhatteklædte narkosmuglere:

”Yo soy El Chapo Guzmán!”

Noter

[1]

Narcocorrido: En ballade inden for traditionel mexicansk musik, hvis tekster fortæller om narkosmugleres bedrifter.

DEL I

UDBRUD
GUADALAJARA, MEXICO
24. MAJ 1993

Den bratte torden af AK-47-geværild skar igennem freden en perfekt forårseftermiddag og skabte panik på parkeringspladsen uden for Guadalajara Lufthavn. Kardinal Juan Jesús Posadas Ocampo, ærkebiskop af Guadalajara, sad på passagersædet i sin hvide Grand Marquis og blev ramt 14 gange, da han ankom for at tage imod ambassadøren fra Vatikanet. Den 60-årige kardinal faldt ind mod midten af bilen med blodet løbende ned ad panden. Han døde øjeblikkeligt. Grand Marquisen var gennemhullet af mere end 30 patroner, og hans chauffør var blandt de seks øvrige døde.

Hvem kunne finde på at myrde ærkebiskoppen – en af Mexicos mest elskede katolske ledere – i en dristig aktion i fuldt dagslys? Sandheden viste sig at være langt mere prosaisk. Det blev rapporteret, at kardinal Posadas var blevet fanget i en skudduel mellem Sinaloa- og Tijuana-kartellerne, der i månedsvis havde kæmpet om den lukrative ”plaza”, eller smuglerrute, ind i det sydlige Californien. Posadas var blevet forvekslet med lederen af Sinaloa-kartellet, Joaquín Archivaldo Guzmán Loera, også kendt som ”El Chapo”, som skulle være ankommet til lufthavnens parkeringsplads i en lignende hvid sedan på samme tid.

Pressefotos af den westernlignende skudduel rejste kloden rundt på et øjeblik, mens myndigheder og journalister ihærdigt forsøgte at finde mening i massakren. ”Helikoptere rumlede i luften, mens politiet konfiskerede omkring 20 gennemhullede køretøjer, inklusive et, som indeholdt granater og kraftige automatvåben,” skrev Los Angeles Times på forsiden. Henrettelsen af kardinal Posadas ved fuldt dagslys slog pusten ud af det mexicanske samfund; præsident Carlos Salinas de Gortari ankom straks for at vise sin respekt og berolige den bekymrede nation.

Skyderiet i lufthavnen skulle vise sig at blive et vendepunkt i moderne latinamerikansk historie: For første gang åbnede Mexicos indbyggere virkelig øjnene for nationens narkokartellers brutale fremfærd. De fleste mexicanere havde aldrig hørt om den lavstammede Sinaloa-capo, hvis alias fik ham til at lyde mere komisk end dødbringende.

Efter henrettelsen af Posada blev grove skitser af Chapos ansigt plastret op på forsiderne af aviser og magasiner i hele Latinamerika. Hans navn dukkede dagligt op i nyhederne, efterlyst for mord og narkohandel.

Da det gik op for ham, at han ikke længere kunne føle sig sikker i sin hjemstavn i Sierra Madre, eller i nabostaten Durango, flygtede Guzmán angiveligt til Jalisco, hvor han ejede en ranch, og derefter til et hotel i Mexico City, hvor han mødtes med adskillige løjtnanter fra Sinaloa-kartellet og overbragte dem dusinvis af millioner i amerikansk valuta til at forsørge hans familie, mens han var på flugt.

I forklædning og udstyret med et pas med navnet Jorge Ramos Pérez rejste Chapo til det sydlige Mexico og krydsede grænsen til Guatemala den 4. juni 1993. Hans plan var øjensynligt at rejse under radaren med sin kæreste og adskillige livvagter og så slå sig ned i El Salvador, indtil faren var drevet over. Det blev senere rapporteret, at Chapo havde betalt i dyre domme for sin flugt, idet han bestak en guatemalansk officer med 1,2 millioner dollars for fri passage over den mexicanske grænse.

I maj 1993, omtrent samtidig med Posada-mordet, befandt jeg mig 2.400 kilometer væk i min hjemby Pattonville i Kansas, i færd med at beregne et kompliceret kast til min lillebror. Vi var Sweetness og Punky QB – fuldendt med de rigtige blå og orange Bears-spillertrøjer – og stod i en klynge i forhaven sammen med et hold bestående af mine fætre og naboer. Min søster og hendes venner var klædt ud som cheerleadere med hjemmelavede pomponer og heppede på os fra sidelinjen.

Min bror, Brandt, spillede altid rollen som Walter Payton. Jeg var Jim McMahon, og jeg var fanatiker – alle folk drillede mig med det. Selv til kampene i forhaven havde jeg alle detaljerne på plads, endda det hvide pandebånd med navnet ROZELLE, som jeg havde skrevet med sort tusch, magen til det, som McMahon havde båret i kampene op til Super Bowl i 1985.

Ingen af os vejede mere end 45 kilo, men vi tog de havekampe seriøst, som om vi virkelig var Payton, McMahon, Singletary, Dent og resten af Monstrene fra Midway. I Pattonville – en by med et indbyggertal på 3.000 mennesker 83 kilometer fra Kansas City – var der ikke meget andet at tage sig til end at spille fodbold og gå på jagt. Min far var brandmand og livslang fuglejæger. Han havde taget mig med på min første andejagt som otteårig og givet mig mit første haglgevær, en Remington 870 juniormodel, da jeg fyldte ti.

Alle forventede, at jeg også ville blive brandmand, for min oldefar, min bedstefar og tre onkler havde alle været brandmænd. Jeg brugte timevis på at gå i hælene på min far på brandstationen, prøve hans sodplettede læderhjelm og klatre ind og ud af bilerne i garagen. I femte klasse kom jeg hjem og viste min mor en stil fra skolen.

”Når jeg bliver stor, vil jeg være … brandmand, politimand eller spion.”

Men så længe jeg kunne huske, havde jeg været opsat på at blive en ting: politimand. Og ikke bare en hvilken som helst politimand – ordensbetjent i Kansas Highway Patrol.

Jeg elskede færdselspatruljens strøgne, cyanblå uniformer og marineblå, bredskyggede filthatte, og de brølende Chevroleter, de kørte i. I årevis var jeg besat af at tegne politibiler. Det var ikke engang bare en hobby – jeg sad alene på mit værelse og arbejdede febrilsk på det. Alle de rigtigt farvede tuscher og blyanter skulle ligge på række, når jeg tegnede og farvelagde patruljebilerne i nøjagtige detaljer – de rigtige blinklys, logoer, gradstegn, hjul – alting skulle være helt perfekt, helt ned til de præcise radioantenner. Hvis bare den mindste detalje var forkert, var jeg nødt til at starte helt forfra. Jeg tegnede Ford Crown Victoriaer og Explorere, men min yndlings var Chevrolet Caprice med Corvette LT1-motoren og de sorte fælge. Jeg sad tit og dagdrømte, mens jeg tegnede, så mig selv bag rattet i en brølende Caprice på vej ned ad US Route 36 med fuld fart lige i røven på en bankrøver …

Efterår var min yndlingsårstid. Andejagter med min far og bror. Og fodbold. Forhavedrømme, der senere kom til at udspille sig under stadioners strålende projektørlys. Os på førsteholdet tilbragte torsdag aften i en lade eller på en campingplads ude i ødemarken rundt om et lejrbål, mens vi lyttede til den uges opildnende kamptale, og vores orange hjelme med de sorte tigerpoter på siderne glødede i det flakkende lys.

De fredagskampe var omdrejningspunktet for livet i Pattonville. Langs samtlige veje i byen kunne man se orange og sorte bannere, og alle kom og så Tigers spille. Jeg havde mit eget ritual før kampen, hvor jeg afspillede en dosis Metallica i mine hovedtelefoner for fuld knald.

Hush little baby, don’t say a word

And never mind that noise you heard

Efter high school var jeg overbevist om, at jeg ville bo i den samme by som mine forældre, bedsteforældre, onkler, tanter og dusinvis af fætre og kusiner. Jeg havde intet ønske om at flytte noget andet sted hen. Jeg kunne aldrig have forestillet mig at forlade Pattonville. Jeg kunne aldrig have forestillet mig et liv i en smog-befængt by med mere end 26 millioner mennesker bygget oven på den antikke, aztekiske hovedstad Tenochitlán.

Mexico? Hårdt presset – under min utålmodige spansklærers strenge blik – kunne jeg sikkert nok have fundet det på kortet. Men det kunne lige så vel have været Madagascar.

Jeg blev hurtigt det sorte får; den eneste betjent i en familie af brandmænd. Efter at have dimitteret fra Kansas Universitet med en uddannelse i strafferet tog jeg den skriftlige adgangsprøve til Kansas Highway Patrol, men et delstatsligt ansættelsesstop tvang mig i en anden retning. En bister, gammel politimester fra det lokale sherifkontor tilbød mig et job som patruljebetjent i Lincoln County, hvilket åbnede min første dør til en politikarriere.

Det var ikke mit drømmejob, men det var dog min drømmebil: Jeg fik tildelt en Chevrolet Caprice 1995, fuldendt med den bomstærke Corvette-motor – den samme patruljebil, jeg detaljeret havde tegnet og farvelagt på mit værelse, siden jeg var ti år gammel. Nu fik jeg lov til at tage den med hjem og parkere den i familiens indkørsel natten over.

Hver 12-timers vagt patruljerede jeg et enormt areal på 30 gange 50 kilometer. Jeg havde ingen partner, jeg var bare en enlig, grøn betjent med ansvar for et vidtstrakt landområde af bondegårde og et par landsbyer. Den nærmeste betjent befandt sig i sin egen zone, der var lige så stor som min. Hvis vi var i hver sin ende af vores respektive zoner og fik brug for assistance, kunne det tage os en halv time at nå frem.

Jeg opdagede for alvor, hvad det betød, en vinteraften i løbet af mit allerførste år, da jeg kørte på jagt efter en 193 centimeter høj, 120 kilo tung mistænkt ved navn Beck, der lige var blevet løsladt fra psykiatrisk afdeling i Osawatomie State Hospital. Jeg havde allerede stødt på Beck en gang tidligere på aftenen, hvor han havde været involveret i husspektakler i en nærliggende by. Kort efter klokken otte bippede patruljevognens dataterminal med en besked fra min kommissær. ”Hogan, du har to muligheder: Få ham ud af distriktet, eller sæt ham i fængsel.”

Jeg vidste, jeg var på egen hånd – kommissæren og de andre betjente var alle travlt beskæftiget med et køretøj i floden, hvilket betød, at mine kolleger var mindst 20 minutter væk. På vej ned ad en grusvej ude på landet så jeg i forlygternes skær en mørk skikkelse spadsere ude i rabatten. Jeg pustede højlydt ud og standsede bilen.

Beck.

Hver gang jeg havde på fornemmelsen, at en fysisk konfrontation var uundgåelig, lod jeg min brune Stratton-hat af filt ligge på passagersædet. Dette var en af de gange.

”David 25,” sendte jeg til centralen. ”Jeg får brug for endnu en bil.”

Det var den roligste måde at bede om øjeblikkelig assistance på. Men jeg kendte sandheden: Der var ingen andre betjente inden for en radius af 40 kilometer.

”Lone fucking Ranger,” mumlede jeg lavmælt, mens jeg trådte ud af min Caprice. Jeg gik varsomt hen mod Beck, men han fortsatte bare videre og førte mig længere og længere væk fra min patruljevogns forlygter og dybere og dybere ud i mørket.

”Sir, jeg kan give dig et lift til den næste tankstation, eller du kan komme i fængsel,” sagde jeg så klart og tydeligt, som jeg kunne. ”Du har frit valg.”

Beck ignorerede totalt mit spørgsmål og satte i stedet farten op. Jeg luntede fremad og indhentede ham, greb hurtigt rundt om hans tykke biceps for at lægge ham i en armlås. Lige efter bogen, præcis som vi havde lært det på akademiet.

Men Beck var for stærk til, at jeg kunne holde ham, og han kastede sig frem for at gøre sin arm fri. Jeg kunne mærke det frosne grus knase under os, mens vi begge forsøgte at finde fodfæste. Beck omfavnede mig i et bjørnekram, og der lød korte, gispende åndedrag i den kolde nat, mens vores blikke låste sig til hinanden et splitsekund, ansigterne få centimeter fra hinanden. Jeg havde intet at stå imod med – mine fødder rørte knap nok jorden længere. Det var tydeligt, at Beck gjorde klar til at smække mig i jorden.

Jeg vidste, jeg umuligt ville kunne vinde en brydekamp, men jeg formåede at rive min højre arm løs og hamre min knytnæve ind i hans koparrede ansigt igen og igen, indtil det tredje, rene slag fik Becks hoved til at rykke bagud, og han løsnede endelig sit greb. Jeg gik ned i knæ, ligesom jeg ville gøre før en fodboldtackling, og jog skulderen ind i Becks mave og tvang ham til jorden. Ned ad den stejle, frosne skråning rullede vi så rundt om hinanden, mens Beck famlede efter min Smith & Wesson kaliber .45, løsnede hylsterets stropper og næsten fik pistolen fri.

Jeg kom endelig ovenpå, rakte ned mod mit bælte og fyldte Becks mund og øjne med en solid dosis peberspray. Han hylede, tog sig til halsen, og det lykkedes mig at få ham lagt i håndjern, op at stå og ind på bagsædet af Capricen.

Vi var halvvejs mod fængslet, før den nærmeste betjent overhovedet fik en chance for at besvare min anmodning om assistance.

Det var det mest skræmmende øjeblik i mit liv – indtil 12 år senere, da jeg satte foden i Culiacán, den berygtede hovedstad i Mexicos narkounderverden …

Trods farerne fik jeg hurtigt smag for jagten. Ved trafikstop rodede jeg under sæder og endevendte handskerum for at finde stoffer, typisk uden at opdage andet end halvtomme, små poser marihuana og crackpiber. Så en aften på et roligt stykke af motorvejen stoppede jeg en Jeep Cherokee for at køre for stærkt. Der var et lille Grateful Dead-klistermærke i bagruden af bilen, og føreren var en 42-årig hippie med en fedtplettet, hvid T-shirt. Jeg vidste præcis, hvordan den skulle skæres. Jeg spillede rollen som den ubegavede, unge bondestrisser, fik hans mundtlige tilladelse til at gennemsøge Jeepen og fandt 85 gram crack og et seddelbundt med mere end 13.000 dollars.

Konfiskeringen blev omtalt i de lokale aviser – det var en af de største mængder narko og kontanter, der nogensinde var blevet beslaglagt i distriktets historie. Jeg fik hurtigt ry for at være en kvik og gadesmart patruljebetjent med en næse for narko. Det var en naturlig trædesten, var jeg overbevist om, til at nå mit mål om at blive betjent i Kansas Highway Patrol.

Men så en aften, efter jeg havde kørt Capricen hjem efter min vagt, lå en tynd, hvid kuvert og ventede på mig. Færdselspatruljens hovedkvarter i Topeka havde truffet sin endelige afgørelse: På trods af at jeg havde bestået eksamenen, var jeg en ud af mere end 3.000 ansøgere, og mit nummer var bare ikke blevet trukket.

Jeg ringede først til min mor for at give hende besked om afslaget. Hele min familie havde ventet i ugevis på at høre eksamensresultatet. I samme øjeblik jeg lagde telefonen på, landede mit blik på det indrammede fotografi af Kansas Highway Patrols våbenskjold, jeg havde haft siden college. Det føltes, som om væggene i værelset lukkede sig om mig, og der blev lige så trangt som korridoren i fængslet. Med vreden boblende indeni vendte jeg mig om og smadrede rammen mod væggen, så glasset spredtes ud over gulvet. Så sprang jeg på min sølvfarvede Harley-Davidson Softail Deuce 2001 og fortabte mig i landevejen de næste fem timer, hvor jeg stoppede ved hver en beværtning på vejen.

Min far var nu pensioneret fra Pattonville Brandvæsen og havde købt byens oprindelige brandstation, en toetages rødstensbygning fra 1929 på hjørnet af East Main og Parks Street, renoveret den og omdannet den til en pub. Pattonville’s Firehouse Pub blev hurtigt byens travleste vandhul og var berømt for sine hot wings, livemusik og løsslupne happy hours.

Pubben var tætpakket den aften, og en kvartet spillede på scenen, da jeg parkerede uden for baren og stødte på min gamle fodboldkammerat fra high school, Fred Jenkins, som nu var brandmand i Kansas City.

Jeg prøvede at ryste det af mig, men vreden ulmede stadig – endnu en flaske Budweiser kunne ikke dulme mine sorte tanker. Jeg lænede mig frem og råbte til Freddie.

”Følg mig.”

Jeg førte ham om bag ved pubben.

”Hvad fanden laver du, mand?”

”Bare hjælp mig med at skubbe den fucking kværn ind.”

Freddie tog fat om forgaflen og begyndte at skubbe, mens jeg bakkede Deucen ind gennem barens bagdør.

Jeg svang mig i sadlen og vred gashåndtaget rundt, og efter få sekunder hvirvlede hvid røg op fra baghjulet, der skar sig ned i det rå betongulv.

En øredøvende brølen druknede hurtigt lyden af bandet, for jeg havde de mest larmende rør i byen. Tykke, ildelugtende skyer fyldte baren, mens jeg holdt godt fast i styret og klemte benene ind mod fodhvilerne for at holde bæstet i ro – det ultimative hjulspin – og så hvinede jeg af sted uden at føle andet end en svag lettelse.

Jeg parkerede Deucen og gik tilbage til baren i forventning om masser af highfives – noget, der kunne hjælpe på humøret – men alle var pissesure, især min far.

Så kom en gammel, pensioneret brandmand og slog mig på skulderen.

”Det var sgu et cool show, knægt,” sagde han, ”men nu smager mine kyllingevinger af gummi.”

Jeg stak hånden ned i lommen og hev et bundt kontanter op til et par måltider. Så fik jeg øje på min far, der hurtigt nærmede sig bag baren.

”Lad os glide,” råbte jeg gennem menneskemængden til Freddie. ”Jeg skal videre, før den gamle giver mig en røvfuld.”

Jeg ansøgte til færdselspatruljen endnu en gang, men begyndte også at undersøge karrierer inden for forbundsmyndighederne – en af mine bedste kammerater i politiet havde talt godt om narkopolitiet, Drug Enforcement Administration, DEA. Indtil da havde jeg aldrig overvejet en karriere som specialagent, men jeg besluttede mig for at køre den lange tur til Chicago for at deltage i deres orientering. Processen var overraskende hurtig, og jeg blev med det samme kategoriseret som ”højt kvalificeret” med min hidtidige politierfaring og universitetsuddannelse. Flere måneder gik uden et ord, men jeg vidste, at det kunne tage mere end et år, før vurderingsperioden var afsluttet. En efterårsmorgen sad jeg igen på min Harley sammen med en flok betjente og brandmænd til marinekorpsets årlige fundraisingtur for at indsamle legetøj til underprivilegerede børn. Efter at have cruiset rundt på landevejene hele dagen og besøgt et par barer afslørede jeg for Freddies fætter, Tom, at jeg havde søgt ind i DEA.

”Seriøst? Kender du Snake?” sagde Tom og råbte så tværs gennem baren. ”Snake! Kom lige – knægten her søger ind i DEA.”

Snake vaklede hen i sin slidte læderjakke. Med manken af fedtet, blondt, skulderlangt hår, skægstubbene og det skulende blik lignede han nærmere en hærdet rocker end en DEA-agent.

Jeg kom med det samme godt ud af det med Snake – vi tømte et par flasker Bud og snakkede om den langtrukne ansøgningsproces.

”Hør her, knægt, det er røvirriterende, det ved jeg godt. Her er mit kort,” sagde Snake og gav mig sit nummer. ”Ring til mig på mandag.”

Før jeg vidste af det, havde jeg takket være Snake skudt genvej i processen og modtaget en invitation til DEA’s træningsakademi. En sidste løssluppen aften på Firehouse Pub, og så brød jeg fri af mit så nøje planlagte liv i Kansas og begav mig østpå. Jeg kørte gennem de tæt bevoksede skove omkring Quantico, der var stopfyldte med virginiahjorte så tamme, at man praktisk talt kunne klappe dem, og ind gennem porten til DEA’s akademi som en del af en spritny klasse af agentkadetter.

Jeg havde knap nok lært Quanticos rutiner at kende, da jeg fik et opkald med besked om, at jeg var blevet udvalgt som kandidat til den næste Kansas Highway Patrol-klasse. Jeg troede næsten ikke mine egne ører, da jeg svarede kommissæren i telefonen. ”Tak for invitationen,” sagde jeg, ”men jeg forlader ikke DEA.”

Fra da af gik jeg op i DEA-træningen med liv og sjæl.

Vi brugte timevis på skydebanen, brændte tusindvis af patroner af med vores Glock 22 kaliber .40-pistoler eller sled os i laser nede ved søbredden med fysisk træning, der bestod af sæt af burpees i det isnende, mudrede vand efterfulgt af armbøjninger på knoerne på grusvejen ved siden af.

Kernen af akademiets træning var de praktiske scenarier, eller øvelser, som vi kaldte dem. En eftermiddag til en øvelse havde jeg mit sigte rettet mod et mål – en af akademiets ansatte, der spillede rollen som narkohandler – der planlagde en udveksling med en anden kriminel på en affolket parkeringsplads. Jeg parkerede lige uden for synsvidde, greb min kikkert og radio og kravlede op mellem en klynge fyrretræer.

”Bagagerummet er åbent,” meddelte jeg mine holdkammerater. ”Mål et har lige lagt en stor sportstaske om bag i mål tos køretøj. De gør klar til at køre. Vær parat.”

Alene i min Ford Focus fulgte jeg efter køretøj nummer to.

Tid til at hive den mistænkte ud af køretøjet og arrestere ham. Jeg havde stadig mål to i sigte, men ingen af mine holdkammerater var nået frem til parkeringspladsen. Minutterne gik; jeg stirrede på mit ur og kaldte på holdet gennem radioen; vi vidste, vi var nødt til at arrestere den mistænkte nu, ellers ville vi alle dumpe øvelsen.

Jeg trådte speederen i bund og standsede så skridende op lige bag køretøjet, og med pistolen trukket stormede jeg hen til førerdøren.

”Politi! Vis mig dine hænder! Vis mig dine hænder!”

Rollespilleren var så chokeret, at han ikke engang reagerede. Jeg rakte ind gennem døren og greb ham ved hovedet, hev ham ud af bilen og smed ham på maven ned på asfalten, før jeg gav ham håndjern på.

Mit hold bestod øvelsen, men jeg blev hudflettet af vores instruktør under debriefingen. ”Tror du, du er en forbandet cowboy, Hogan? Hvorfor ventede du ikke på dit hold, før du foretog arrestationen?”

Ventede?

Jeg tav. Det var ikke så let at aflære aggressionen og gadebetjentsnaturen, som jeg havde forfinet i løbet af mine år som enlig patruljebetjent uden assistance.

Det navn, Cowboy, klæbede på mig de sidste uger på akademiet.

Jeg dimitterede som den bedste i min klasse, og med hele min familie til stede gik jeg hen over scenen iført et nypresset, mørkeblåt jakkesæt og slips for at modtage mit guldskilt fra DEA’s direktør Karen Tandy og vendte mig så om og trykkede hånd med vicedirektøren Michele Leonhart.

”Tillykke,” sagde Michele. ”Husk nu, gå ud og gør en rigtig forskel.”

Fængslet var hans legeplads.

Nede i Jalisco, hjemsted for Mexicos tequila-milliardindustri, levede Chapo som en lille prins. Den 9. juni 1993, efter succesfuldt at have flygtet til Guatemala, blev han tilbageholdt af det guatemalanske militær på et hotel lige ved grænsen. Det politiske røre var for voldsomt; denne knibe kunne han ikke bestikke sig vej ud af. Det var første gang, hans hænder mærkede håndjernenes kolde stål, og hans første forbryderfoto blev taget iført en poset, sandfarvet fangedragt. Kort efter steg Guzmán om bord på et militærfly på vej til Federal Social Readaptation Center No. 1, i daglig tale Altiplano, det topsikrede fængsel 100 kilometer uden for Mexicos hovedstad.

På dette tidspunkt kendte offentligheden mere til Chapo. Den unge campesino var droppet ud af skolen og havde i stedet solgt appelsiner på gaden for at forsørge sin familie. Senere havde han været chauffør – og efter sigende en habil lejemorder – for Miguel Ángel Félix Gallardo, også kendt som ”El Padrino”, gudfader for den moderne mexicanske narkosmugling.

Gallardo blev født i udkanten af Culiacán og var en motorcykelkørende mexicansk forbundspolitiagent og livvagt for guvernøren af Sinaloa, hvis politiske forbindelser Gallardo udnyttede til at opbygge sin egen narkosmuglingsorganisation. Som erhvervsstuderende på universitetet havde Gallardo haft en kriminel vision for fremtiden: Han skulle komme til at forene alle de stridende smuglere – hovedsageligt fra Sinaloa – i den første sofistikerede mexicanske narkoorganisation, kaldet Guadalajara-kartellet, som blev grundstenen til alle fremtidige karteller i Mexico.

Ligesom Lucky Luciano ved startskuddet til moderne organiseret kriminalitet i USA i 1920’erne indså Gallardo, at omstridte territorier førte til blodsudgydelser, og derfor opdelte han nationen i ”plazaer” og overdrog ansvaret for den lukrative narkohandel i Sinaloa til sin protegé, Chapo Guzmán.

Mens han sad bag tremmer efter sin arrestation i Guatemala, fortsatte Guzmáns narkoimperium sin vækst. Chapos bror, Arturo, fungerede som overhoved, men det var ganske åbenlyst stadig Chapo, der udstak retningslinjerne – han blev nu anset som den mest magtfulde internationale narkosmugler af myndighederne i både Mexico og USA.

Chapo fragtede – regelmæssigt og effektivt – ubegribelige mængder kokain fra Sydamerika op gennem Mellemamerika og Mexico til USA. Og det var ikke bare på æselryg som en anden grønskolling; Chapos folk transporterede sendinger af flere ton colombiansk narko via både, små flyvemaskiner og endda specialbyggede ”narko-ubåde” – ubåde, der sejlede i vandoverfladen og kunne fragte seks ton ren kokain ad gangen. Chapos transportmetoder var kreative – og derudover i konstant udvikling – hvilket gav ham ry for at få sine sendinger leveret intakte og til tiden. Chapo udvidede sit herredømme til havne på Mexicos kyster ud til både Atlanterhavet og Stillehavet og tilkæmpede sig kontrol med adskillige vigtige grænseovergange – ikke bare mellem USA og Mexico, men også langs Mexicos sydlige grænse til Guatemala.

Chapo indsatte løjtnanter fra Sinaloa-kartellet i Colombia, Ecuador, Costa Rica, El Salvador, Guatemala og Venezuela, hvilket gav ham endnu mere fleksibilitet til at forhandle direkte med smuglerne i forsyningskæden. Hans kriminelle tentakler, alsidighed og opfindsomhed overgik endda hans mere berygtede forgængere som Pablo Escobar. Forsideryddende overskrifter om beslaglæggelser af Chapos kokain – 13.000 kilo på en fiskebåd, 1.000 i en ubåd, 19.000 på et andet fragtskib på vej fra Colombia til Mexico – var blot dråber i kartellets hav, en uundgåelig omkostning i den branche.

Selv bag tremmer havde Chapo indsigt nok til at udbygge Sinaloa-kartellets forretninger. Hvor de tidligere udelukkende havde handlet med kokain, marihuana og heroin, udvidede kartellet nu til at producere og smugle metamfetamin af højeste kvalitet ved at importere de nødvendige kemikalier fra Afrika, Kina og Indien.

Den 22. november 1995, efter at være blevet dømt for besiddelse af skydevåben og narkosmugling og have modtaget en dom på 20 år, sørgede Chapo for at få sig selv overflyttet fra Altiplano til det topsikrede Federal Social Readaptation Center No. 2, kendt som Puente Grande, lige uden for Guadalajara.

I Puente Grande opbyggede Guzmán hurtigt et fortroligt forhold til Dámaso López Núñez, også kendt som ”El Licenciado” – eller blot ”El Lic” – endnu en sinaloaner fra landsbyen El Dorado. El Lic havde været politibetjent for rigsadvokaten i Sinaloa, før han blev udvalgt til en lederstilling i Puente Grande-fængslet.

Under El Lics opsyn levede Chapo efter sigende et luksusliv – sprut og fester og adgang til at se sine elskede fútbol-kampe. Han kunne bestille særlige måltider fra en nøje udvalgt menu, og når det blev kedeligt, var der masser af sex. Chapo fik tildelt regelmæssige ægteskabelige besøg af sin kone, forskellige kærester og en lind strøm af prostituerede. Han arrangerede endda, at en ung kvinde, som afsonede tid for bevæbnet røveri, blev overført til Puente Grande for at tilfredsstille hans seksuelle behov fuldt ud. Kvinden afslørede senere Chapos angiveligt romantiske side: ”Efter den første gang sendte Chapo en buket blomster og en flaske whisky til min celle. Jeg var hans dronning.” Men virkeligheden var mere smudsig: De nætter, han var træt af hende, gav han hende efter sigende videre til andre indsatte kartelløjtnanter.

Chapo var uden tvivl spjældets sande chef. Med en stigende frygt for at blive udleveret til USA planlagde han en dristig flugt fra Puente Grande.

Og kort efter klokken ti om morgenen den 19. januar 2001 gik Guzmáns elektronisk låste celledør op, præcis som planlagt. Rygterne siger, at han blev smuglet ud i en lærredssæk gemt i en vasketøjsvogn og derefter kørt ud gennem indgangsporten i en lastvogn af en af de korrupte fængselsvagter i et udbrud, der vækkede mindelser om John Dillingers berømte fængselsflugter i 1930’erne.

Flugten krævede medviden, samarbejde og bestikkelser til flere højtrangerende fængselsansatte, politifolk og embedsmænd og kostede narkobaronen en sum på omtrent 2,5 millioner dollars. Klokken 11.35 fik fængselsdirektøren besked om, at Chapos celle var tom, og kaos brød ud. Da nyheden om hans flugt nåede pressen, igangsatte den mexicanske regering en eftersøgning uden fortilfælde, den mest intensive menneskejagt, landet havde oplevet siden Pancho Villas dage.

I Guadalajara ransagede betjente en af Guzmáns kompagnoners hjem og konfiskerede automatvåben, narkotika, telefoner, computere og tusindvis af dollars i kontanter. Få dage efter flugten stod det dog klart, at Guzmán ikke længere befandt sig i Jalisco. Menneskejagten spredte sig, og hundredvis af politibetjente og soldater gennemsøgte storbyer såvel som søvnige landsbysamfund.

Guzmán indkaldte til et møde med alle løjtnanterne i Sinaloa-kartellet, opsat på at bevise, at han stadig var høvding. En ny narcocorrido greb landet, El Regreso del Chapo.

No hay Chapo que no sea bravo

Así lo dice el refrán [1]

Chapo var ikke bare bravo; han blev nu opfattet som urørlig – narkobossen, som intet fængsel kunne holde på. Han blev jævnligt spottet over hele landet, men hver gang myndighederne kom tæt på at fange ham, forsvandt han hurtigt til sin sikre bastion i Sierra Madre – hvor han ofte tilbragte nætterne på sin barndoms ranch – eller ind i de tætte skove og marihuanamarker. Han var fri, førte sig frem med sin magt og styrede stadig ustraffet Sinaloa-kartellet.

Der skulle gå næsten 13 år, før han igen stod ansigt til ansigt med en ærlig håndhæver af loven.

Noter

[1]

Lave mænd er altid modige
Sådan siger ordsproget

DEN NYE GENERATION
PHOENIX, ARIZONA
5. OKTOBER 2008

”Las Tres Letras.”

Jeg gentog ordene og skævede til Diego for at få hjælp, men uden held. Vi sad i den sorte bomber på en overvågningsopgave og lyttede til en narcocorrido af Explosion Norteña.

Diego tyggede på sit sugerør og klirrede med isterningerne i sit colabæger med brynene rynket som en streng skolelærer.

”De Tre Bogstaver?”

Den sorte bomber var det ideelle køretøj at lytte til narcocorridoer i – buldrende bas i Bose-højtalerne, lige så ren en lyd som på enhver natklub i Phoenix. Da Diego tiltrådte DEA i Phoenix, kørte han den kulsorte Chevrolet Suburban Z71 komplet med kraftigt tonede ruder og sandfarvet læderbetræk.

Korpset i Mesa havde beslaglagt Suburbanen fra en kokainhandler et par år tidligere. Ejerens luksusopgraderinger, heriblandt en specialdesignet, sammenklappelig videoskærm på instrumentbrættet, gjorde bomberen til det perfekte køretøj til langvarige overvågningsoperationer. Vi slog tit tiden ihjel med at se Super Troopers, mens vi holdt parkeret i skyggerne i en sidegade i timerne, før en narkohandel var planlagt.

Men den sorte bomber var ikke bare en rullende biograf på 24 tommers fælge, den var også ideel til razziaer, for i modsætning til almindelige patruljebiler var der i Suburbanen plads til fire betjente i fuldt kampudstyr. Vi så bomberen som en del af holdet. Det var en trist dag, da en bureaukratisk regnedreng tvang Diego til at skrotte hende, fordi kilometertælleren røg op over 320.000.

Diego blev konstant stoppet i den sorte bomber af Phoenix-betjente, bare fordi den havde mexicanske plader. Han havde beholdt de originale fra delstaten Sonora, hvide og røde med små, sorte bogstaver og numre. Lokale betjente var altid på udkig efter biler – især ekstravagante suv’er – med mexicanske plader, men det lod os gå i et med mængden i ethvert mexicansk kvarter i Phoenix. Ingen så skævt til en parkeret Suburban med Sonora-plader, så bag de tonede ruder kunne Diego og jeg sidde på et gadehjørne hele natten uden at blive afsløret af skurkene.

Og de narcocorridoer, Diego altid spillede i den sorte bomber, var blevet en hjørnesten i min uddannelse. Enhver berygtet smugler syd for Rio Grande var blevet udødeliggjort i mindst en norteño-sang.

Man var ingenting i narkoverdenen, forklarede Diego, før man havde sin egen corrido. Men jeg forsøgte stadig at gennemskue Las Tres Letras …

”Kom nu, mand,” sagde Diego med et grin. ”Du kan godt. For fanden, du er sgu snart mere mexicaner end de fleste mexicanere, jeg kender …”

Jeg lænede mig frem i bomberen og trykkede repeat på cd-afspilleren og gjorde endnu et forsøg på at afkode sangteksten.

”Las Tres Letras?”

Endelig prikkede Diego mig hårdt i skulderen. ”Bro, du er Las Tres Letras! DEA!”

Las Tres Letras … hvad enhver narkosmugler frygter mest …

Nogle dage efter Diego første gang fortalte mig om El Niño de La Tuna, begyndte jeg at researche efter arbejdstid i min bås på DEA’s kontor i Phoenix centrum.

Jeg søgte efter ”Joaquin GUZMÁN Loera” i vores database, Narcotics and Dangerous Drugs Information System (NADDIS). Chapos journal var endeløs; man kunne scrolle ned i næsten en time uden at nå bunden. DEA Phoenix havde en åben sag mod Guzmán, men det samme havde dusinvis af andre distrikter i hele landet. Jeg kunne slet ikke overskue, hvad jeg skulle gøre, hvor mange store sager jeg ville være nødt til at søsætte, for at få lov til at blive agenten med hovedansvaret for efterforskningen af Guzmán.

USA’s præsident identificerede Guzmán og Sinaloa-kartellet som betydningsfulde udenlandske narkosmuglere i henhold til Kingpin Act [1] i 2001 og igen i 2009. Den amerikanske regering udlovede en dusør på 5 millioner dollars for oplysninger, der førte til hans tilfangetagelse, og den mexicanske regering udlovede en dusør på 60 millioner pesos, omtrent 3,8 millioner dollars.

Chapo var omgærdet af selvmodsigende rygter. Nogle stammede fra efterretningstjenester, andre fra gadesladder – meddelereres løse snak – og nogle var bare eventyr fortalt i undergrundens mange corridoer.

Ifølge en historie overvejede Chapo at få udført en plastickirurgisk operation, så han aldrig kunne blive genkendt igen; ifølge en anden sværgede han at begå selvmord frem for at blive fanget i live. I maj 2003 blev det rapporteret, at han boede i en afsidesliggende grotte som en mexicansk version af Osama bin Laden, men så i juni samme år rygtedes det, at han gik omkring i Mexico City, fri som fuglen. En anden efterretningsrapport påstod, at han skjulte sig i Guatemala og kun lejlighedsvist besøgte Mexico, og i september 2004 lykkedes det ham med nød og næppe at flygte før en beslaglæggelse af to ton marihuana og våben i Sierra Madre.

Hvordan kunne nogen adskille fakta fra fiktion? Var Chapo omringet af hundredvis af bevæbnede livvagter og iført skudsikker vest døgnet rundt? Eller levede han mere simpelt og rejste kun med to loyale kompagnoner, fordi han de facto var under beskyttelse af politistyrken i Sinaloa, der var på kartellets lønningsliste?

Jeg havde ikke meget tid til at ruge over Chapo Guzmáns forbryderkarriere, for i mere end et år havde Diego og jeg haft hænderne fulde med 31-årige Pedro Navarro, også kendt som ”Bugsy”. Bugsys bandemedlemmer var muligvis unge, først til midt i tyverne, men de var ikke amatører. Få uger efter jeg havde skaffet de første efterretninger om Bugsy, fik jeg tilladelse til at igangsætte en officiel efterforskning af den kriminelle organisation, som Diego og jeg navngav ”La Nueva Generación” (”Den Nye Generation”), en højprofileret efterforskning for DEA Phoenix.

Siden jeg så dem første gang den tilrøgede aften på Mariscos Navolato sammen med Diego, var jeg mod min vilje begyndt at nære en vis respekt for disse juniornarcoer. De var kvikke gutter med narkosmugling i blodet, mange af dem sønner af hårdtslående kartelmænd i Mexico, men de fleste af dem havde gået i high school og på college i USA og Europa. Det uddannelsesniveau, deres fejlfrie engelsk og deres fortrolighed med amerikansk kultur gjorde det muligt for dem at starte deres egne sofistikerede narkoorganisationer. Juniornarcoer som Bugsy fandtes i hele sydvesten, fra Phoenix til San Diego.

Disse unge mænd havde en ny generations selvtillid og attitude, og faktisk begyndte Diego og jeg også at referere til os selv som La Nueva Generación. Som et spejlbillede af juniornarcoerne var vi en frisk, ny skole af betjente, der både var vedholdende og kvikke nok til at holde trit med de unge mexicanske smuglere.

Vi havde fastslået, at Bugsys bande var ansvarlige for at fragte adskillige ton marihuana af højeste kvalitet til New York City, Baltimore, Boston og St. Louis via lastvogne, FedEx og UPS. Navarro havde lejet et 650 kvadratmeter stort lager i Mesa til at pakke og afsende marihuanaen, som derefter blev skjult i pallekasser forklædt som skrotmetal fra supermarkedsreoler. Han fik også hjælp fra adskillige unge butiksindehavere, der hvidvaskede hans beskidte millioner gennem lokale forretninger i Phoenix. Som kurerer benyttede han lokale strippere, for pigernes konstante flakken omkring lod dem afhente pengebeløb over hele landet. Bugsy havde endda en tidligere NFL-spiller ansat som marihuanagrossist for organisationen.

Bugsy var ofte bevæbnet og opbevarede pistoler i specialdesignede hemmelige rum, eller ”fælder”, i sin Mercedes GL550-suv. Hans fælder var mere sofistikerede end den gennemsnitlige narkosmuglers. Man skulle dreje nøglen om i tændingen, aktivere det venstre blinklys og dreje et lille plastichåndtag i kopholderen helt præcist, tre trin udført i den rigtige rækkefølge, før fælden sprang op. Nogle gange, hvis han mistænkte os for at skygge ham, havde Bugsy ikke våben med i sin Benz, så havde han i stedet sine folk i en anden bil, bevæbnede med pistoler i deres egne fælder.

Diego og jeg lyttede med på Bugsys mobiltelefoner, og jeg nød udfordringen af at bryde juniornarcoens koder. Betegnelsen gangsta-up betød, at de ville komme bevæbnede; poolhuset refererede til Bugsys fireværelseshus i Glendale; billede af min søn var en smagsprøve cannabis. Af alle de fraser, jeg hørte via vores overvågning, var min yndlings, da vi tog Bugsy i direkte at blære sig med, at han og hans drenge levede som ”Entourage møder The Sopranos”.

Men Bugsy havde et seriøst problem: Hans cajeta-forsyning var midlertidigt tørret ind i Phoenix. En lørdag morgen sad narkoagent Nick Jones, Diego og jeg og overvågede poolhuset. Vi havde netop trykket på knappen for at tjekke op på de af Bugsys telefoner, vi aflyttede. Det havde taget os flere måneders arbejde med at skrive og omskrive føderale aflytningsansøgninger, hver gang Bugsy kasserede en telefon, hvilket han gjorde så godt som hver uge. Uden nogen resultater fra aflytningen skyggede vi Bugsy og hans mandskab for at opsnappe de efterretninger, vi nu kunne.

”Ser ud til, at de pakker deres grej,” sagde Nick i radioen. ”Gør jer klar, drenge.” Bugsy og hans mænd kørte af sted i deres GL550 med høj hastighed på vej vestpå ad Interstate 8, ud af Phoenix.

Vi var ikke ligefrem forberedte på en lang køretur, men jeg var taknemmelig for, at Nick var med på overvågningen – hele narkoenheden kaldte ham ”Sticky Nick”, fordi han aldrig tabte skurken af syne.

Bugsy fortsatte vestpå, og omkring hver time drejede han skarpt ind ad en frakørsel i sidste øjeblik i et forsøg på at ryste mulige forfølgere af sig, men vi havde skygget ham for længe til at falde for så basale taktikker.

I løbet af flere dages overvågning, stadig iført det samme tøj, så vi Bugsy og hans mænd besøge det ene narkolager efter det andet i San Diegos forstæder. Jeg fik politiet i San Diego til at stoppe en Chevy Avalanche på vej væk fra et af lagrene, og de lokale betjente konfiskerede 140 kilo cajeta på ladet af en vogn kørt af en af Bugsys drenge.

”Han havde planer om at fragte hele det her læs tilbage til Phoenix,” sagde jeg til Diego. ”Vi er nødt til at udnytte den tørkeperiode.”

”Ja,” nikkede Diego. ”Jeg tror, jeg kender den helt rigtige fyr.”

Efter vi vendte tilbage til Phoenix, udtænkte Diego og jeg en plan: Vi fik Diegos fortrolige kilde til at introducere Bugsy for en undercover DEA-agent, en 32-årig mexicansk-amerikaner fra San Diego-afdelingen. Ligesom Diego kunne ”Alex” spille rollen som juniornarco til perfektion.

Da vi vidste, at Bugsy var for kvik til at falde for DEA’s typiske bagagerumspræsentation, lokkede vi ham ned til Mission Bay, hvor vi ville præsentere ham for mere end 450 kilo marihuana opmagasineret i en undercover DEA-yacht udstyret med kameraer, optageudstyr og adskillige olierede piger i bikinier (som i virkeligheden var kvindelige undercoverbetjente fra San Diego). Iblandet de 450 kilo var de samme ”puder” af cajeta, vi lige havde beslaglagt fra Bugsys folk.

Dagen for setuppet sad Diego og jeg i vores officielle vogn på den anden side af bugten med blikkene låst fast til overvågningsoptagelserne fra det kamera, vi havde installeret i yachten. På båden sad Bugsy og opdelte og afprøvede den samme pude, han havde set på sit eget lager bare en uge tidligere.

Illusionen var så overbevisende, at Bugsy gik direkte i fælden og meddelte undercoveragenterne, at han havde brug for 250 kilo mere til et vognlæs til Chicago. Alex fortalte ham, at den cannabis, han lige havde set, allerede var afsat til en anden køber i LA, så Bugsy ville bare blive nødt til at vente en uge.

I mellemtiden arbejdede Diego og jeg på at få rejst tiltale mod organisationen og besluttede os for at konfiskere Bugsys penge, når han mødte op for at købe de 250 kilo.

På en parkeringsplads uden for en TGI Fridays-restaurant mødtes Bugsy og hans højre hånd, Tweety, med undercoveragenten Alex og fremviste hurtigt en kvart million i kontanter – elastikomviklede bundter i en chokoladebrun Gucci-taske – i forventning om, at han snart ville kunne hente sin cajeta-bestilling på en anden lokalitet længere nede ad gaden. Men før Bugsy og Tweety kunne stikke af med pengene, slog Diego og jeg til.

En San Diego-patruljevogn susede ind for at blokere vejen for den sorte Ford F150. Bugsy og Tweety trykkede speederen i bund og begyndte at kyle 10.000 dollar-bundter ud af vognens vinduer og overstrøede kilometervis af San Diegos motorveje med kontanter.

Vi fulgte efter politibilen og holdt undervejs ind for at samle så mange kontanter op som muligt som beviser, samtidig med at utallige andre bilister også stoppede og hastigt fyldte lommerne med håndfulde af Bugsys sedler, hvorefter de sprang ind i deres biler igen, før Diego og jeg kunne stoppe dem.

Biljagten fortsatte op ad motorvej 5, indtil Bugsy og Tweety endelig løb tør for kontanter og stoppede midt på motorvejen og overgav sig til politiet. Bag sig havde de efterladt et spor af ”kontant-konfetti”, som CNN rapporterede, 50- og 100-dollarsedler, der blafrede hen over motorvejen og skabte kaos i myldretiden og overskrifter over hele landet.

Noter

[1]

Foreign Narcotics Kingpin Designation Act, i daglig tale kendt som Kingpin Act, eller Bagmandsloven.

EL CANAL
PANAMA CITY, PANAMA
14. JUNI 2009

Jacuzzien på taget var nyreformet, og den panamanske øl var Balboa, navngivet efter conquistadoren. Palmerne og den spejlede skyline syntes at være malet i tykke penselstrøg af tropiske farver. Panama City glimtede som et caribisk Dubai.

”Salud!” sagde Diego og hævede sit glas Balboa. ”A la Nueva Generación!”

”Salud!” sagde jeg og løftede mit eget glas.

Den Nye Generation var endelig trådt op på den internationale scene.

Vi havde nedlagt Bugsys bande den aften i San Diego og Phoenix, tilintetgjort hele hans organisation, konfiskeret endnu 450 kilo marihuana og mere end 450.000 dollars i aktiver, heriblandt Bugsys personlige yacht, adskillige Mercedes-Benzer, smykker og pengebundter.

Men med en aktion af den størrelsesorden var der uundgåeligt et betydeligt bevismæssigt efterslæb, vidtrækkende dataspor og kriminelle fangarme, vi stadig ikke havde fulgt til vejs ende.

En af de løse ender viste sig i form af Tweetys far, Gerardo, som i løbet af det sidste år havde solgt kilovis af mexicansk metamfetamin til vores fortrolige kilde.

Gerardo havde et godt netværk i Nogales i Mexico og nævnte henkastet, at en af hans venner havde brug for at få flyttet nogle penge. Hun var midaldrende, havde porcelænshvid hud og krøllet, sort hår, der altid var sat op i en stram hestehale. Doña Guadalupe, som alle kaldte hende, smuglede masser af meth og kokain over grænsen fra Nogales i sin Toyota RAV4, og gennem Gerardo havde hun ladet det rygtes, at hun på var på udkig efter nogen, der kunne transportere penge. Ikke bare et par hundrede tusinde dollars, men dusinvis af millioner.

Som undercoveragent havde Diego spillet utallige roller gennem tiden og kunne ubesværet påtage sig mange forskellige personaer, men han havde aldrig foregivet at være hvidvasker før.

”Det her er vores mulighed for at følge et seriøst pengespor,” sagde jeg til ham over en kinesisk frokost på vores yndlingsrestaurant i Mesa. ”Tror du, vi kan kringle det?”

Jeg kunne se tandhjulene snurre i hovedet på Diego, mens han overvejede, hvordan vi kunne vinde kontrakten fra Doña Guadalupe og begynde at flytte de kontanter, hun påstod at have adgang til.

Inden der var gået en uge, havde Diego fusket sig til en introduktion for Doña Guadalupe, og han overbeviste hende med det samme om sit ”firmas” fortræffeligheder. Diego lod til at være præcis den mand, hun var på jagt efter, men det viste sig, at Doña Guadalupe bare var en glorificeret stråmand, et mellemled – det første af mange, som vi snart skulle erfare.

Og det var sådan, vi kom til at sidde og koge i en jacuzzi på taget af et panamansk hotel under vores første udlandsrejse – så Diego kunne blive introduceret for Doña Guadalupes folk ansigt til ansigt.

Selv få timer før vores første undercovermøde opførte Diego sig som det mest ubekymrede menneske i verden. Som enhver god skuespiller havde han en ukuelig tiltro til sin evne til at forhandle sig gennem enhver forretningsaftale. Men hans selvsikkerhed bundede også i omhyggelig forberedelse. Vi havde brugt flere måneder på at opbygge vores omdømme i underverdenen. Diego skulle spille rollen som en ledende medarbejder, driftschef for et USA-baseret firma, angiveligt et skalkeskjul for et kriminelt netværk, som organiserede transport af narkotika og kontanter i en størrelsesorden på flere ton. Doña Guadalupe havde allerede solgt Diego til sine folk, heriblandt lederen af en sofistikeret hvidvaskningscelle drevet af Mercedes Chávez Villalobos og adskillige af hendes partnere med base i Mexico City, Guadalajara og Bogotá i Colombia.

Da Diego talte med Mercedes, havde hun været aggressiv, hurtigtsnakkende og ekstremt krævende. Diego fortalte mig, at hun var en barsk chilanga fra Mexico City.

Efter en hurtig international undersøgelse af hende opdagede jeg, at der var udstedt en arrestordre på Mercedes i Amsterdam for hvidvaskning tilbage i 2008. Derudover havde hun forbindelser over hele verden og rejste fra land til land på næsten ugentlig basis. Hun var altid på jagt efter en bedre handel, efter en pålidelig samarbejdspartner, der hurtigt kunne flytte hundredvis af millioner dollars, udelukkende på et håndslag.

”Tror du virkelig, at hun sidder på så mange penge?” Aftenen før mødet sad jeg og stirrede på talrækker på min MacBook, og dollarbeløbene var ubegribelige. ”Hun har angiveligt 100 millioner i Spanien. 50 mil i Canada. 10 mil i Australien. Og omtrent 200 millioner i Mexico City?”

”Ja, jeg er også skeptisk,” sagde Diego, ”men har vi nogen andre muligheder? Vi er nødt til at lade det køre for at se, om hun kan levere.”

”Det, vi skal finde ud af,” sagde jeg, ”er, hvem alle de penge virkelig tilhører.”

”Enig.”

Ude på hotelbalkonen stirrede jeg ud over den tynde glasvæg ned mod byen under os. Mercedes boede på et af de få luksushoteller i byen, som stod helt færdigt. En enorm del af Panama Citys skyline var under opførelse og bestod af kraner, stilladser og blottede stålbjælker. Spritnye bygninger var blevet efterladt halvfærdige, mens mange af de færdigbyggede stod tomme.

Panama City var hvidvaskningens hovedstad i den vestlige verden. Banker var skudt op på hvert et gadehjørne som kaktusser langs Phoenix’ fortove. Citibank, Chase, RBC, Bank of Montreal, men også mindre kendte latinamerikanske foretagender: Balboa Bank & Trust, Banco General, Mercantil Bank og Centro Commercial de Los Andes. Der var masser af lovlydige pengeinstitutter, men nogle, heriblandt HSBC blev tiltalt for ”forsætligt at undlade at effektuere et reelt anti-hvidvaskningsprogram” i forbindelse med hundredvis af millioner dollars fra mexicanske kartelbossers ulovlige narkovirksomhed. [1]

I løbet af de mange måneders telefonbejleri havde Mercedes foreslået at mødes med Diego ansigt til ansigt i Mexico City, men DEA-toppen vurderede, at det var for farligt, og vores kolleger i det mexicanske politi ville aldrig tillade det. ”El Canal” var perfekt. Panama var kendt som en neutral zone, hvor narkosmuglere fra verden over kunne mødes uden trusler om territoriestridigheder eller vold. Det var også geografisk belejligt, hvis man gerne ville mødes med colombianske eller mexicanske kontakter. Mange i narkoverdenen følte sig trygge på denne glitrende landtange.

Efter lidt tid traskede vi tilbage til vores hotelværelser. Jeg havde mindst en times tastearbejde foran mig med at udarbejde sekserne, som var det retlige fundament for hele denne Panama City-operation. [2]

Mens jeg svedte over rapporterne, sad Diego på sengekanten og opdaterede mig om detaljerne af hans seneste telefonsamtale med Mercedes. Men som undercoveragenten var Diego nødt til at komme i den rette stemning, mingle med de lokale, mærke byens atmosfære, så da han var færdig med at briefe mig, gik han ned til kasinoet på tredje sal for at få endnu en omgang. Jeg sippede til en frisk flaske Balboa og gav mig i kast med sekserne igen. Et kvarter senere gik hoteldøren op.

”Det ser virkelig godt ud dernede,” sagde Diego.

”Ja?”

”Masser af babes.” Diego smilede. ”Et par af dem tjekkede mig ud, helt seriøst. En af dem slugte mig nærmest med øjnene, mand.”

”Lad nu være, jeg er nødt til at blive færdig med den her fucking sekser,” lo jeg, og Diego skubbede endnu en Balboa hen over skrivebordet. Jeg tog en dyb indånding, klappede min MacBook i, og så begav vi os begge to ned til tredje sal. Diego havde ikke overdrevet. Da elevatordørene gik op, var kasinoet oversvømmet med nogle af de smukkeste kvinder, jeg nogensinde havde set. De var klædt i miniskørter med slidser, afslørende toppe, stiletter og stramme jeans og var som reklametavler for nogle af Colombias bedste plastickirurger.

Det tog et par minutters spansk smalltalk, før det gik op for mig, at disse kvinder alle sammen var eksklusive colombianske prostituerede med ”arbejdsvisum” fra Medellín, Cali og Bogotá. Diego tog det ikke så nøje, og vi besluttede os for at hænge ud med pigerne alligevel, dansede til live-bandet, selvom jeg ikke anede, hvad jeg lavede. Merengue-trinnene var lette nok at fuske sig igennem, men til de sofistikerede, svingende salsabevægelser måtte jeg lade min colombiana føre. Derefter hoppede vi alle ind i en taxa og kørte ind til en af byens hotteste natklubber. Et par drinks mere, et par danse mere. Så endnu en klub …

Diego og jeg nåede tilbage til vores værelser lige tids nok til at få tre timers søvn før det store møde. Men nu var Diego tunet ind; han var klar til at forhandle med nogle af Sinaloa-kartellets mest magtfulde pengemænd. Dette blev det typiske mønster for vores første aften i et nyt land: Vi slog os løs, næsten til solen stod op, oplevede nattelivet ligesom de lokale og fik en førstehåndsforståelse for gaderne, som var uundværlig, når vi gik ind til undercovermøderne.

Da jeg var lige ved at falde i søvn, fangede jeg et glimt af et bekendt ansigt i fjernsynet på mit hotelværelse. På spansk hørte jeg, at Forbes for første gang havde kategoriseret Joaquín ”El Chapo” Guzmán som milliardær, en af de rigeste og mest magtfulde ”forretningsmænd” i verden.

Vi havde valgt et populært, eksklusivt steakhouse ved navn La Rosita lige inden for indgangen til et luksuriøst storcenter til den følgende dags møde med Mercedes Chávez Villalobos.

Dette var planen: Diego og Mercedes skulle sidde ved et udendørs bord, så jeg kunne holde øje med min partner gennem hele mødet inde fra en Toyota Hilux-pickup, der tilhørte en af DEA-agenterne, som var stationeret permanent i Panama.

Hverken Diego eller jeg kunne være bevæbnede, for panamansk lovgivning tillod os ikke at bringe vores pistoler med ind i landet. Diego var dog udrustet med en enkelt højteknologisk gadget, et skjult kamera i et nøglevedhæng, der lignede en almindelig elektronisk bilnøgle, men var i stand til diskret at optage flere timers lyd og video.

Diego var klædt i et skræddersyet, mørkegråt jakkesæt med tre knapper, hvid skjorte og et bredt, rødbrunt slips bundet så stramt, at det fik hans hals til at bule ud over kraven.

”Blæs dem bagover, baby,” sagde jeg og lænede mig frem og gav ham et kram. Diego nikkede, med læberne snerpet sammen, som om han allerede gennemgik scenarierne i hovedet.

Jeg parkerede vognen på den travle parkeringsplads så tæt på som muligt for at kunne se Diego ankomme til restauranten. Jeg holdt diskret, men havde et perfekt udsyn til bordene på terrassen.

Men efter to minutter var der stadig ingen spor af Diego.

Tre minutter gik. Så fem. Så syv. Jeg kunne stadig ikke se ham ude på terrassen. Jeg tastede en sms i vores aftalte kode, i tilfælde af at de tjekkede hans telefon, uskyldigt mexicansk slang for ”hvad så, mand?”

”K onda, güey?”

Intet svar fra Diego.

”K onda?”

Mine ben begyndte at sitre nervøst.

Jeg blev ved med at trykke send på min BlackBerry.

Ingenting.

Jeg mærkede sveden gennemvæde min skjorte.

Dette var det værst tænkelige scenarie for et undercovermøde. Vi havde ingen backup-agenter inde i restauranten med øjne på mødet og ingen bevæbnede panamanske kolleger i ryggen.

Jeg kunne ikke blive siddende et øjeblik længere. Jeg strøg ud af Toyotaen og styrede direkte mod indgangen til La Rosita.

Hvad hvis Mercedes havde fundet et nyt sted i sidste øjeblik?

Hvad hvis hendes folk havde grebet Diego for at visitere ham og sikre sig, at han ikke var en politimand?

I restauranten smilede værtinden og spurgte på engelsk med kraftig accent: ”Har De bestilt bord, sir?”

Jeg var så fokuseret på at scanne efter Diegos grå jakkesæt ved restaurantens borde, at jeg knap nok hørte mit eget svar.

”Nej, jeg skal mødes med en ven,” sagde jeg. ”Han er allerede kommet.”

Jeg granskede samtlige borde, men kunne ikke se ham nogen steder.

Fuck! Har de allerede taget ham?

Jeg begyndte at kunne mærke alle folks øjne på mig, mens jeg hektisk gik ind mellem bordene.

Jeg håber kraftedeme ikke, vi er blevet afsløret.

Hvor fanden er han?

Der var ingen steder at gå hen. Jeg snurrede rundt i en cirkel midt i restauranten, og mine omgivelser blev slørede. Jeg greb hurtigt en afrydder om skulderen.

”El baño?” spurgte jeg, og i det samme knægten pegede til venstre, opdagede jeg, at jeg stod lige ved siden af Diego. Faktisk kiggede jeg bogstaveligt talt direkte ned på issen af min partner.

Diego førte en intens, men dæmpet samtale med Mercedes. Og ikke bare Mercedes, men også to ældre mexicansk udseende mænd. Det tunge skyts var blevet kørt i stilling, kunne jeg se. En af dem var bevæbnet, at dømme ud fra bulen i den sandfarvede blazer.

Tre mål? Mødet skulle bare have været med Mercedes. Jeg vidste, at Diego ville forsøge at holde stand uden assistance, men selv med et kort blik fornemmede jeg, at samtalen var blevet anspændt. Mercedes og de to håndlangere havde bistre blikke; de købte ikke Diegos historie.

Før nogen så mig kigge, pilede jeg i retning af toilettet. En enkelt dråbe sved løb fra min brystkasse og ned til navlen. Jeg kunne høre mit eget højlydte åndedræt. Lige før jeg nåede toilettet, bemærkede jeg en steakkniv på et bord, der ikke var blevet ryddet endnu.

Kunne jeg snuppe den uden at blive set? Der var ingen andre muligheder. Jeg havde brug for et våben og var nødt til at løbe risikoen.

Så hurtigt, som jeg kunne, greb jeg kniven, skjulte den mod håndleddet og lagde den så i lommen.

På toilettet tændte jeg hanen og pjaskede lidt koldt vand i ansigtet i et forsøg på at dulme nerverne. Jeg håbede bare, at en af skurkene ikke lige pludselig ville slentre ind for at lade vandet.

Hvad fanden kan jeg gøre, hvis de har tænkt sig at kidnappe Diego? Hvad hvis det her møde bare er et påskud for at tage ham som gidsel?

Døren svingede pludselig op. Jeg rankede mig, stadig med koldt vand dryppende ned ad ansigtet, men det var bare en almindelig restaurantgæst. Jeg vidste en ting: Det var altafgørende at få fotografier af Mercedes og de to håndlangere, så jeg kunne identificere dem, hvis de kidnappede Diego. Det ville også være afgørende for fremtidige retssager, og jeg kunne ikke forlade mig på det nøglevedhæng, Diego bar.

Jeg havde steakkniven klar i den ene lomme, og i den anden havde jeg et lille Canon-digitalkamera, som jeg tændte og satte til at optage.

Hold kameraet i ro i hånden. Skab ikke øjenkontakt. De vil ikke opdage, det er tændt, bare gå forbi helt naturligt …

Jeg travede langsomt forbi Diego uden at kunne sigte med kameraets linse og håbede bare på, at jeg ville fange alle de tilstedeværendes ansigter, mens jeg begik mig mod døren. Jeg vidste, jeg ikke kunne hænge ud i restauranten alene, så jeg fandt et diskret sted udenfor, hvor jeg kunne overvåge Diego gennem vinduerne i indgangen. Der sad jeg så med skælvende hænder og ventede på, at Diego skulle komme ud.

Efter endnu en time rejste Diego sig fra bordet, trykkede deres hænder, gav dem alle et typisk mexicansk halvt kram og forlod så restauranten.

Jeg fulgte efter ham til fods, da han gik videre ind i storcenteret, holdt mig 30 meter efter ham og sikrede mig, at vi ikke blev forfulgt af nogen af Mercedes’ folk.

Endelig kiggede jeg mig over skulderen tre gange og indhentede ham på parkeringspladsen bag centeret. Vi var fri. Vi sprang ind i Hiluxen og susede af sted.

Diego var tavs længe, stirrede bare ud ad vinduet og forsøgte at begribe, hvad der lige var sket. Han lignede en i trance.

”Er du okay, makker?” Jeg rakte hånden ud og greb om hans skulder, forsøgte at ryste ham tilbage til virkeligheden.

”Hvad?”

”Bro, er du cool?”

”Det var så fucking intenst,” sagde Diego endelig. ”Et direkte forhør. Hun blev med at angribe mig med spørgsmål efter spørgsmål. ’Hvad laver dit firma? Hvem arbejder du med?’”

”Hvordan spillede du den?”

”Begyndte bare at hive ting ud af ærmet, historie efter historie. At vi flytter produkter for millioner af dollars i vognlæs, at vi har en flåde af privatfly. Skibe. Sagde, at vi transporterer coke i tonsvis.”

”Og?”

Diego smilede bredt.

”Hun købte den, mand!” råbte han. ”Hun købte den kraftedeme! De slugte det råt, alle tre.”

”Fantastisk! Sagde hun, hvis penge det er?”

”Ja, det er hans,” sagde Diego.

”Hans?”

”Hun sagde, det er hans,” gentog Diego.

Diego blev tavs, smilede.

”Hans?” spurgte jeg igen.

”Chapo.”

”Chapo.”

”Ja. Hun sagde: ’Det er Chapos penge, alle sammen.’”

Noter

[1]

HSBC tilstod deres rolle i de påståede aktiviteter og indgik en aftale med den amerikanske stat for at undgå en domfældelse.

[2]

En efterforskningsrapport (DEA-6) kaldes af DEA-agenter næsten altid blot en ”sekser”.

TEAM USA
PHOENIX, ARIZONA
1. JULI 2010

Jeg følte mig som en millionær. Og det var jeg også, i det mindste i et par timer. Jeg var blevet overdraget 1,2 millioner dollars i hvidvaskede narkopenge, netop hævet fra vores undercoverkontor i en lokal bank i Phoenix. Sammen med tre andre narkoagenter talte og gentalte jeg omhyggeligt den million dollars i kontanter og stoppede bundterne ned i to hvide FedEx-kasser.

Pengene virkede falske. Det var en fornemmelse, jeg havde vænnet mig til i løbet af det sidste år. Hver gang jeg håndterede amerikanske dollars brugt i vores undercoveroperationer, føltes det, som om jeg bladrede gennem matadorpenge. En god betjent er i stand til at undertrykke ærbødigheden for de kolde kontanter. De fede dollarstakke på vores store konferenceborde var bare endnu et redskab i undercoverbranchen.

Mens jeg talte sedlerne, tænkte jeg tilbage på fire måneder tidligere, da Diego og jeg hentede vores første sending. Efter næsten et helt år med intet andet end varm luft – hendes ”100 millioner dollars-kontrakter verden over” – trådte Mercedes endelig i karakter. Hun fik et noget mindre kontantbeløb på 109.000 dollars, ganske passende skjult i en bøtte vaskemiddel, leveret til Diego og min undercoverkollega på en parkeringsplads uden for en Home Depot lidt syd for Los Angeles. Selvsamme eftermiddag havde Diego og jeg i henhold til Mercedes’ nøjagtige instruktioner taget pengene til banken og så fået dem overført til en konto i Deutsche Bank i New York. Derfra blev pengene overført til en konto i en anden bank i Mexico. Tilbage på kontoret sendte Diego et billede af kvitteringen for bankoverførslen til Mercedes over sin BlackBerry og lagde fødderne op på skrivebordet.

”Nu svømmer vi sgu med de store fisk,” sagde jeg med et sarkastisk grin. Det var en ydmyg start taget i betragtning nogen af de gigantiske summer, Mercedes havde smidt om sig med, men Diego og jeg blev hurtigt overvældet med hvidvaskningsbestillinger. Mercedes arrangerede en række afhentninger i New York City, sorte sportstasker stoppet med beskidte penge: 199.254 dollars en dag, 543.972 dollars den næste, og så 560.048. Altid med de samme instrukser om at overføre pengene til en Deutsche Bank i New York.

En del af pengekurererne så temmelig malplacerede ud. En gang fløj vi til New York og fulgte efter et par i halvfjerdserne, som havde parkeret deres autocamper med californiske plader på en sidegade til Times Square og derefter marcheret hen til vores agent i skyggerne af reklametavlerne med to kufferter fyldt med kontanter.

Så skulle vi op til Vancouver i Canada for at hente mere end 800.000 dollars. Den canadiske valuta skulle hurtigt veksles til amerikansk, før vi kunne overføre pengene til Mercedes. På mindre end en måned hvidvaskede vi mere end 2,2 millioner dollars af Chapos penge for Mercedes.