JULIA JAMES

Kære Eloise

Oversat af Kirsten Heilmann

MINISERIE: ELSKEDE HUSTRU

Eloise og Carla møder to magtfulde milliardærer, der får dem til at forelske sig hovedkulds. Men passionerede nætter kan have uventede konsekvenser … Dette er første del af miniserien Elskede hustru.

Julia James bor i England med sin familie. Harlequinromaner var de første ’voksenbøger’, hun læste, og det har hun gjort lige siden. Hun elsker ’landet’ i England og strandene ved Middelhavet – begge steder passer perfekt for romantiske beretninger! ”Noget af det bedste ved at skrive kærlighedsromaner er, at det er en glimrende undskyldning for at tage på ferie til fantastiske steder,” siger Julia. ”Naturligvis alt under foregivende af at researche for bøger”.

Til Pippa …. Tak for alt dit hårde arbejde.

1

Musikken stilnede af. Menigheden tav, da præsten løftede hænderne og begyndte at sige ordene fra det gamle sakramente.

Vito kunne mærke, at hans hjerte bankede hurtigt. Han blev fyldt af følelser og vendte hovedet mod den kvinde, der stod ved hans side.

Hans brud, der var klædt i hvidt med ansigtet skjult af sløret, ventede på ham. Ventede på, at han skulle sige de ord, der ville gøre dem til ægtefolk …

Eloise nippede til sin champagne, mens hun så sig omkring i hotellets salon privé, der var et af de mest berømte på Promenade des Anglais i Nice.

Salonen var fyldt med festklædte, besmykkede kvinder og mænd i smoking. Men Eloise var bevidst om, at ingen kunne måle sig med den mand, hun var sammen med. For han var simpelthen den flotteste mand, hun nogensinde havde set, og hendes puls steg, hver gang hun så på ham. Som hun gjorde nu.

Hans høje flotte skikkelse var iført en skræddersyet smoking, hans romerske profil og sorte hår indrammede hans velformede hoved. Hendes blik kærtegnede hans glatte, mørke hud, høje kindben og markerede kæbe og hans smil, mens han talte fransk … hvilket han gjorde lige så godt som han talte engelsk og sit modersmål italiensk … med de andre i den lille gruppe. Hendes hjerte sprang som sædvanlig et slag over.

Er det virkelig mig, der er til stede her, eller er det noget, jeg drømmer?

Nogle gange tænkte hun, at det måtte være det sidste, for de sidste uger havde været en lang romance i armene på den mand, som hun var faldet pladask for.

Hun tænkte tilbage på den fantastiske tid …

Hun havde løbet op ad rampen til sit fly, der allerede havde lukket gaten. Det var hendes første ferie i umindelige tider, før hun skulle søge et nyt job som barneplejerske. Hendes sidste job var sluttet, da de tvillinger, hun havde passet, var begyndt at gå i skole. De ville savne hende, men snart vænne sig til det nye liv … ligesom hun selv havde vænnet sig til en række barnepiger og au pair-piger i sin egen barndom. Hendes mor havde ikke kun været en mor med et travlt job, men en mor, der totalt havde manglet moderfølelser, og Eloise havde været lang tid om at erkende det … ligesom hun havde måttet erkende, at hendes far, på grund af hendes køn og morens beslutning om ikke at få flere børn, havde forladt dem begge for at finde en ny kone, som ville give ham de sønner, han forlangte.

Eloise fik et stramt drag om munden ved tanken om, at hendes far havde forkastet hende til fordel for sin nye familie og ikke havde spillet nogen rolle under hendes opvækst.

Hun spekulerede ofte over, om det var grunden til, at hun var blevet barneplejerske. Så hun kunne give børn, der ikke så meget til deres forældre, kærlighed og omsorg.

Hun elskede virkelig sit arbejde … selv om hendes mor aldrig havde forstået det. Ligesom hun ikke forstod, hvorfor hendes datter havde foretrukket, at hendes far blev i hendes liv. Morens synspunkter var enkle og stærke.

”Der er ikke brug for fædre, Eloise. Kvinder er glimrende enlige mødre. Mænd svigter, og derfor er det bedre at være uafhængig af dem. Bedre at opfostre et barn alene!”

Eloise havde ikke påpeget, at hun var blevet opfostret af barnepiger og ikke af sin mor …

Sådan vil jeg ikke være … og jeg vil heller ikke vælge en mand, der forlader mig!

Nej, hun var fast besluttet på, at hendes liv skulle være anderledes. Hun ville forelske sig i en vidunderlig mand, som aldrig ville forlade hende, aldrig svigte hende, aldrig forlade hende til fordel for en anden kvinde og aldrig afvise deres børn, som de ville opfostre sammen i kærlighed.

Hun vidste bare ikke, hvem den mand skulle være. Som 26-årig havde hun haft flere kærester … hun var klar over, at hendes blonde udseende altid havde tiltrukket mænd … men ingen havde hidtil påvirket hendes følelser.

Men da hun den dag løb ned ad rampen, havde hun været tilfreds med ikke at være bundet og parat til en god ferie iført jeans, T-shirt, jakke og slidte pumps.

Skoene måtte have været lidt for slidte, for pludselig snublede hun og sendte sin kabinekuffert i den modsatte retning, mens hun stødte ind i en anden passager. Hun havde hørt et skarpt udbrud på et andet sprog, men havde ikke tillagt det nogen opmærksomhed. Smerte skød op gennem hendes ben, og hun havde udstødt et skrig.

”Er du all right?”

Den fremmedes stemme havde været sløret. Men da Eloise løftede hovedet, fik hun øje på et par maskuline ben, indpakket i et lysegråt stof, der strammede over hans muskuløse lår.

Hendes blik gled længere op. Og hun fik en klump i halsen. Hun stirrede.

Et par mørke øjne omgivet af sorte vipper havde set bekymret på hende. ”Er du kommet til skade?”

Hun kunne ikke få et ord frem. ”J-jeg har det godt.”

Hun ville rejse sig, men et par stærke hænder løftede hende op, som om hun var vægtløs.

De var omgivet af snakkende mennesker, men det var, som om de ikke eksisterede. Hun stirrede bare hjælpeløst på den mand, hun var stødt ind i.

”Er du sikker på, du ikke er kommet til skade? Skal jeg tilkalde lægehjælp?”

Hans stemme lød stadig bekymret, men samtidig munter, som om han var opmærksom på hendes stirren.

Han smilede skævt, og Eloise var fortabt. Klumpen i hendes hals blev endnu større.

”Det er vist din kuffert,” sagde han og løftede hendes kabinekuffert.

”Tak …” svarede Eloise spagt.

”Ingen årsag.”

Han smilede igen. Han havde tilsyneladende ikke noget imod, at hun stadig stirrede på ham og sugede hans mørke øjne, sorte hår, smilende mund og kindben, der så ud til at være lavet af marmor, til sig.

Hun svælgede. Der skete et eller andet, der påvirkede hende. Og det havde intet at gøre med, at hun var faldet for hans fødder og havde stødt sin kuffert ind i hans ben.

”Er du all right?” udbrød hun uroligt. ”Min kuffert ramlede lige ind i dig!”

Han slog ud med hånden. ”Niente … det var ingenting,” forsikrede han hende.

Med den brøkdel af hendes hjerne, der fungerede, registrerede Eloise, at han talte italiensk … og registrerede samtidig, at han også stirrede på hende. Han kneb øjnene sammen, som om han studerede hende og fandt, at han syntes godt om det, han så …

Hun rødmede, og det fik hans mørke øjne til at gnistre. Der var en forståelse mellem den, der fik hende til at rødme endnu mere og gjorde hendes bevidst om sin krop og dens reaktion på hans blik.

Åh gud, hvad sker der?

Hun havde aldrig før oplevet sådan en voldsom reaktion på en mand. Hun svælgede. Han talte igen, og hun tvang sin hjerne i omdrejninger.

”Fortæl mig, hvilken gate du var på vej mod?”

Eloise så hen mod gaten, der nu var lukket. ”Åh nej,” klynkede hun. ”Jeg er kommet for sent til mit fly.”

”Hvor skulle du hen?” spurgte han.

”Paris …” svarede hun distræt.

Manden blinkede. ”Hvor er det et heldigt sammentræf,” sagde han. ”Jeg er selv på vej til Paris.”

Var der en let tøven i hans stemme? Hun havde ikke tid til at tænke, da han fortsatte med at tale.

”Da det er min fejl, at du kom for sent til dit fly, så lad mig flyve dig dertil.”

Hun stirrede med åben mund og polypper. ”J-jeg kan umuligt …” begyndte hun.

Han hævede sine smukt buede bryn. ”Hvorfor ikke?” spurgte han.

”Fordi …” Hun tav.

”Fordi vi ikke kender hinanden?” udfordrede han hende. ”Men det kan vi hurtigt råde bod på,” sagde han smilende. Hans læber krusedes og fik hendes hjerte til at springe et slag over.

”Jeg hedder Vito Viscari, og jeg står til din tjeneste, signorina … fordi jeg er skyld i din forsinkelse.”

”Nej,” protesterede Eloise. ”Det var min egen skyld.”

Han slog ud med hånden. ”Vi er blevet enige om, at det ikke betyder noget,” sagde han let. ”Men vi skal finde en læge, der kan se på din fod. Der er masser af tid, før vores fly til Paris letter.”

Eloise på forvirret på ham. ”Men jeg kan ikke bare bytte min billet.”

”Det ordner jeg,” sagde han smilende og tilføjede: ”Jeg har opsparet mange point. De vil gå til spilde, hvis jeg ikke bruger dem.”

Eloise så på ham. Han så ud, som om det ikke betød noget for ham at spare penge ved at bruge sine flypoint. Alt ved manden osede af penge lige fra hans skræddersyede habit og håndsyede sko til hans lædermappe med monogram.

Men han gennede hende frem, mens han så varmt og beundrende på hende, så hun glemte alt bortset fra sin dunkende puls. ”Skal jeg bare kalde dig bella signorina, eller har du et navn?”

Hun trak vejret dybt. ”Jeg hedder Eloise,” sagde hun. ”Eloise Dean.”

Han smilede igen varmt, og hun blev åndeløs.

”Kom,” sagde han med sløret stemme, støt dig til mig, signorina Eloise Dean. Jeg vil tage mig af dig.”

Hun så op på ham. Det gik op for hende, at han var meget høj og virkelig flot … Hun holdt vejret, skilte læberne og så på ham med opspærrede øjne.

Hans læber krusedes igen. ”Ja, jeg vil tage mig af dig,” sagde han mildt.

*

Og det havde Vito Viscari gjort lige siden. Først langt senere fik Eloise at vide, at Vito slet ikke havde været på vej til Paris, men til Bruxelles. Han havde indrømmet, at han udelukkende havde byttet destination, fordi han ville lægge an på hende og vinde hende.

Og det var lykkedes for ham uden videre.

Hun havde ikke vægret sig mod at blive vundet af Vito Viscari. Tværtimod havde hun været meget villig til at blive ført til Paris og blive kurtiseret af den skønneste og dejligste mand, hun nogensinde havde mødt!

Uger der var foregået i en døs, hvor hendes fødder knap havde rørt jorden, mens Vito havde ført hende gennem Europa fra det ene luksuriøse hotel til det næste … hvert eneste af dem et Viscari Hotel, en af verdens største hotelkæder, ejet af hans familie.

Han havde fortalt hende, at han foretog en inspektion af alle sine europæiske hoteller, som lå i Europas smukkeste historiske byer fra Lissabon til Sankt Petersborg. Og da Eloise havde rejst med ham indhyllet i en kokon af romantik, var alle tanker om at vende tilbage til England og begynde at arbejde igen blegnet. Hvordan kunne hun give afkald på Vito? Han var lige så berusende som champagne.

Ja, men man løber tør for champagne på et tidspunkt … og vi vågner alle sammen af vores drømme …

Det måtte hun ikke glemme.

Nu hvor hun stod ved siden af ham i disse glitrende omgivelser af luksushoteller og high society, kunne hun høre denne stemme i sit hoved. For uanset hvor berusende romantisk det havde været at rejse gennem Europa i Vitos arme, var der stadig et spørgsmål, hun blev nødt til at stille.

Kan jeg stole på mine egne følelser? Hvor ægte er de? Og hvad føler han for mig?

Åh, han begærede hende … det var der slet ikke nogen tvivl om! Men var det det eneste, han følte? Helt sikkert nu, hvor han så ned på hende med et varmt glimt i øjnene og viste, at begæret var virkeligt både hos ham og hende. Et begær hun aldrig før havde følt.

”Eloise?”

Vitos sexede, italienske accent, der altid fik hende til at holde vejret, skubbede hendes tanker til side.

”De serverer aftensmad … lad os gå derind.”

De gik sammen ind i den tilstødende salon, hvor der var stillet en lækker buffet op. En kvinde, der var jævnaldrende med Vito og klædt i en stram kjole af lys satin, der matchede hendes hår, nærmede sig Vito. Det var værtinden for festen på Viscari Nice, og selvfølgelig var Vito blevet inviteret med.

Eloise havde hurtigt opdaget, at Vito bevægede sig i det bedre borgerskabs cirkler … ikke kun i Rom, men alle de steder, hvor de rige og sofistikerede samledes. Hans udseende, hans rigdom og baggrund gjorde ham til en yndling ligesom hans ungkarlestatus. Hun var opmærksomhed på, at det sidste tiltrak kvinder som møl til en flamme. Inklusive aftenens værtinde.

”Vito … cherie! Hvor skønt at du kunne komme til min lille fest! Jeg må have dig på tomandshånd på et tidspunkt, så vi kan tale om gamle dage!”

Kvindens brede smil gled hen over Eloise. De lyseblå øjne havde et skær af is.

”Du er altså den dejlige Vitos seneste? Han elsker virkelig smukke blondiner.”

Hun lo en perlende latter og gik videre.

Vito så dystert på Eloise. ”Mi dispiace,” sagde han. ”Det er længe siden, jeg kendte Stephanie, det lover jeg.”

Eloise smilede tilgivende. Det generede hende ikke, og det gjorde andre kvinder, der savlede over Vito, heller ikke. Han var charmerende og høflig overfor dem alle, men Eloise vidste, at glimtet af begær i hans øjne kun var rettet mod hende.

Men vil det holde? Ville hun blive ved med at være kvinden i Vitos liv?

Hun skælvede uvilkårligt. Ville hun en dag blive den næste Stephanie? Den næste smukke blondineeks?

Eller var deres forhold dybere? Betød det mere for dem begge to? Kunne det være?

Havde hendes mor ikke forelsket sig hovedkulds i hendes far og giftet sig over hals og hoved med ham for senere at finde ud af, at de så forskelligt på ægteskabet. Det havde skilt dem ad, og deres datter havde mistet sin far.

Jeg må ikke begå den samme fejltagelse. Det ville være så let at fortælle mig selv, at jeg er forelsket i Vito. Især mens jeg lever dette drømmeliv … det ene pragtfulde hotel efter det andet!

Men denne Europatur ville snart være forbi, fordi den var en del af Vito, der markerede sin nye rolle som direktør for alle Viscari-hotellerne. Det var en rolle, han var blevet tvunget ind i som 31-årig efter farens uventede død.

”Jeg blev nødt til at træde ind i store sko,” havde han fortalt Eloise. ”Jeg er den eneste Viscari tilbage … den eneste der kan videreføre arven. Alt påhviler mig nu. Jeg kan ikke skuffe min far!”

Havde der været en anspændthed i hans stemme, der skyldtes mere end sorgen over, at han havde mistet sin far? Men det eneste, han havde sagt, var, at Viscari-hotellerne var blevet grundlagt af hans oldefar Vittore Viscari i slutningen af det 19. århundrede. Han havde ladet dem gå videre til sin søn og bagefter sine to børnebørn, Vitos far Enrico og Vitos barnløse onkel Guido.

Det var Guido, der havde stået for udbygningen af hotelkæden over hele jorden i takt med, at flere og flere internationale byer var blevet fashionable destinationer for det rige klientel, hotellerne tiltrak.

Det var klart for Eloise, at Vito som fjerde generation af familien var bevidst om den arv, der var blevet overdraget til ham, og de krav, det stillede til ham … inklusive meget af hans sociale liv som denne aften og alle de senere aftener, hun havde været sammen med ham.

”Al denne socialisering med mennesker, som er eller vil blive gæster på hotellerne, er uundgåelig,” sagde han nu. ”Men uanset hvor trættende det er, kan jeg ikke vise det.” Skyggerne havde forladt hans ansigt. ”Din tilstedeværelse gør det meget lettere.”

Det frydede hende at høre ham sige den slags, og en glæde rislede gennem hende … en glæde der blev større, da han rakte hende en tallerken med lækker mad med et afslørende glimt i sine mørke øjne.

Snart ville han sige farvel til aftenens værter, tage afsked med de andre gæster og føre Eloise op til sin suite for at have hende for sig selv og tilbringe en vidunderlig nat i hendes arme.

Forventningen bølgede gennem hende. Hendes elskov med Vito var anderledes end noget, hun tidligere havde oplevet. Hans kærtegn kunne give hende en ekstase, der gjorde hende åndeløs og førte hende op i en stratosfære, hun aldrig havde vidst eksisterede … og som fik hende til at glemme alle sine spørgsmål.

Da hun senere lå i hans arme med bankende hjerte, skyllede følelser gennem hende, følelser fulde af længsel.

Åh, Vito … vær min eneste ene. Vær den eneste mand for mig!

Det var så let … så faretruende let … at tro, at han var den eneste mand, hun kunne elske.

Men tør jeg tro på det? Tør jeg?

Hun kunne ikke svare … vidste kun i disse øjeblikke, at hun længtes efter at turde. Længtes efter at tro, at han var manden for hende. Længtes efter at lade sig selv elske ham.

2

Vito trykkede på speederen og kørte ned ad autostradaen. De havde lige krydset grænsen mellem Frankrig og Italien og var på vej mod Viscari San Remo ved Riviera dei Fiori.

Det havde været en travl morgen med møder med ledelsen på Monte Carlo Viscari, hvor de talte strategi og ledelse. Mødet var blevet efterfulgt af en arbejdsfrokost, og først nu midt på eftermiddagen havde de kurs mod Italien.

Han var fyldt med blandede følelser. Det var godt at være hjemme igen efter seks uger i udlandet, og samtidig var han klar over, at han havde budt denne nødvendige Europatur velkommen af andre end rent forretningsmæssige grunde.

Det havde fået ham væk fra Rom. Givet ham en pause fra byen og de komplikationer, han gerne ville være foruden.

Han fik et stramt drag om munden. Komplikationerne ventede ham stadig, og om et par dage ville de igen fylde hans liv. Han blev nødt til at håndtere dem.

Men ikke endnu.

Han skød bevidst tankerne fra sig. Der var ingen grund til at ødelægge de sidste afslappede dage, hvor han var sammen med Eloise.

Eloise! Han vendte sig mod hende og kastede et hurtigt blik på hendes smukke profil, og det gjorde ham straks i bedre humør. Han var vildt glad for, at han havde reageret instinktivt, da han havde hjulpet hende på benene i Heathrow Lufthavn.

Det var selvfølgelig hendes blonde skønhed, der først havde fængslet ham … hvordan kunne han modstå en sådan gave! Han havde haft en svaghed for blondiner lige siden teenageårene, hvor han havde opdaget det modsatte køn, og da han nu så på den langbenede, blonde skønhed, som havde set op på ham med sine fængslende blå øjne i et ansigt, der var lige så smukt som resten af hende, var han straks blevet betaget.

Det begær, han straks havde følt for hende, var blevet rigeligt tilfredsstillet i Paris, og det havde virket naturligt at tage hende med på Europa-turen. På hver eneste destination var han blevet bekræftet i, hvor rigtigt det havde været. For det var tydeligt for ham, at det ikke kun var Eloises smukke udseende, der var så fængslende. I modsætning til mange af hans tidligere inamoratas … for eksempel den elegante Stephanie i Nice … besad Eloise en naturlig sødme, han aldrig før havde mødt. Hun var aldrig jaloux, aldrig krævende, hidsede sig aldrig op. Hendes gode humør var permanent, og hun var altid villig og behagelig og smilende og glad for at gøre hvad som helst, han foreslog.

Han havde aldrig før mødt en kvinde som hende.

Han rettede igen opmærksomheden mod vejen. Han havde et spørgende udtryk i blikket. Om et par dage ville de være i Rom.

Vil vi stadig være sammen?

Eller ville tiden være inde til at slutte deres affære? Det var altid ham, der havde afsluttet sine mange affærer, taget afsked i mindelighed og ventet på, at den næste blondine skulle fange hans opmærksomhed. Han havde nydt alle sine affærer, havde været tro mod dem og opmærksom overfor dem, men når han gjorde det forbi, havde det altid været uden fortrydelse.

Han rynkede panden. Ville det altid være sådan? Den ene affære efter den anden? Indtil …

Indtil hvad? Hvad er det, jeg vil have?

Det var ikke et spørgsmål, han plejede at stille sig selv. Alligevel kendte han straks svaret. Måske havde han altid kendt det.

Jeg vil finde en kvinde, jeg kan elske lige så dybt, som min far elskede min mor!

Han vidste, at det altid var det, der havde været hans mål. Men var det opnåeligt?

Det er måske derfor, jeg fjoller rundt … fordi jeg ikke vil skuffes i kærlighed. Jeg frygter for det umulige i at få et ægteskab, der er lige så lykkeligt, som mine forældres var.

En bølge af tristhed skyllede gennem ham. Ja, hans forældre havde været ekstremt lykkelige, og han, deres eneste barn, havde nydt godt af det … han havde været tilbedt af dem begge. Han havde måske været lidt for forkælet?

Men Vito vidste, at det havde givet ham hans sans for ansvar overfor dem at være forældrenes øjesten. Han blev igen trist til mode. Livet havde ikke været let siden farens død … især ikke for hans mor. Det havde været hårdt for hende at blive enke, og det jagede udtryk af sorg i hendes øjne ville aldrig forsvinde.

Men måske når jeg gifter mig … giver hende et barnebarn. Det vil måske gøre hende lykkelig igen!

Men hvem skulle han gifte sig med? Han så igen på Eloise med et spørgende glimt i øjnene.

Hvad er hun for mig … og hvad ønsker jeg, hun skal være? Kan hun virkelig være den kvinde, der vil betyde alt for mig?

Han vidste det ikke og kunne ikke sige det. Ikke endnu. Ikke før de kom til Rom, og deres rejse sluttede. Foreløbig ville han bare fortsætte med at nyde deres tid sammen.

”Ved du, at San Remo er berømt for sit blomstermarked?” spurgte han smilende. ”Og at byen hvert år sender de fineste blomster til den berømte nytårskoncert i Wien.”

”Hvor skønt!” Eloises smil var som altid varmt. ”Jeg har altid nydt at se nytårskoncerten i fjernsynet. Alle Strauss-valsene. Og jeg har aldrig glemt den nat, vi tilbragte i Wien.” Hun smilede igen. ”Fortæl mig mere om San Remo,” opfordrede hun.

Da hun så storsmilende på ham, opfyldte Vito straks hendes ønske.

*

Deres ophold i San Remo gik hurtigt, og de ville være i Rom om et par dage. Da de nærmede sig byen, kunne Eloise mærke, at hendes humør ændredes. De sidste dage sammen med Vito havde været intense. Hun havde klynget sig til ham, som om hun aldrig ville slippe ham.

Men jeg ønsker ikke at give slip på ham! Jeg ønsker ikke, det skal slutte. Jeg vil blive ved med at være sammen med ham.

Det var den følelse, der fyldte hende i takt med, at de nærmede sig Rom. Og da de endelig kørte ind i byen, og hun så Vito sno sig hjemmevant gennem den infame trafik, intensiveredes hendes følelser.

Hun spekulerede på, om han ville tage hende med til sin lejlighed, da de kørte ind i Centro Storico, hvor alle de kendte seværdigheder lå.

Men hun så, at de stoppede udenfor Viscari Roma … det originale Viscari Hotel. Vito fortalte hende om dets historie, og hun kunne høre stoltheden i hans stemme, kunne se, hvor hjerteligt han blev modtaget, da de gik hen mod elevatoren og kørte op til det oprindelige loft, der nu var indrettet som en penthousesuite.

Vito førte hende ud på en lille tagterrasse og så ned på byen under dem.

”Roma!” Han sukkede, lagde en arm omkring hende og udpegede de berømte seværdigheder og omridset af de syv høje … Eloise syntes, de så lave ud, men syntes godt om dem, fordi Vito holdt af dem.

Og jeg holder af ham.

Tanken fik hende til at læne sig ind mod ham og lægge en arm omkring hans talje. Han vendte sig mod hende og så på hende, og Eloise så begær i hans mørke øjne, som hun straks reagerede på, da han kyssede hende.

De kom hurtigt indenfor igen og udnyttede det luksuriøse soveværelse fuldt ud.

”Velkommen til Rom, min sødeste Eloise,” mumlede Vito, da han førte hende ind i en anden verden.

Og alle tanker, om hvorfor Vito havde bragt hende til endnu et hotel i stedet for til sin egen lejlighed, selv om han var i sin hjemby, forsvandt som dug for solen under deres elskov.

*

Vito rynkede panden, da han lagde telefonen fra sig på skrivebordet og svingede rundt i læderstolen foran sit skrivebord på kontoret. Accidenti, det var ikke det, han havde lyst til, men hans mor havde været ubønhørlig.

”Du skal absolut være der i aften,” havde hun sagt bydende.

Men han havde overhovedet ikke lyst til det … slet ikke den første aften han var tilbage i Rom. Han havde lyst til at tilbringe aftenen på en helt anden måde!

At vise Eloise Rom om aftenen …

Hans udtryk mildnedes. Bare tanken om Eloise gjorde ham i bedre humør. Han havde ønsket en friaften sammen med Eloise, men nu skulle han stille op som overhoved for Viscari-familien og var ikke længere blot arving, som han havde været, da hans onkel og far havde virksomheden sammen. Nu hvilede det hele på ham … Fremtiden for Viscari Hotels.

Vito fik et glimt af smerte i øjnene. Han lænede sig tilbage i stolen. Farens stol. Han efterfulgte fire generationer. Og de havde skabt og forøget den formue, der nu kun hvilede på hans skuldre.

Bortset fra … Hans øjne formørkedes. Arven var ikke hans alene …

Vito knugede hænderne om armlænene. Hvad havde fået hans onkel Guido til at efterlade sin del af Viscari-aktierne til sin enke og ikke til sin nevø, så de blev i familien? Vito vidste, at denne katastrofale beslutning havde medvirket til hans fars hjertesygdom og forårsaget hans alt for tidlige død for godt et år siden, da han var blevet frustreret over sine forgæves forsøg på at købe Guidos aktier tilbage fra hans enke Marlene.

Vito vidste, at hans forældre altid havde anset hende for at være en golddigger, der ønskede magt og indflydelse. Og det var grunden til, formodede Vito, at Marlene lodret nægtede at sælge sine aktier til ham på trods af hans klækkelige tilbud.

Da hun havde giftet sig med Guido for 10 år siden, var hun kommet fra England med sin teenagedatter Carla, og lige siden Guidos død havde hun været besat af én ting. En måde hvorpå hun kunne cementere sin stilling i Viscari-familien permanent.

Drøm videre, tænkte Vito. Marlene kunne drømme alt det, hun ville, men hun ville aldrig opnå sit mål.

Vito var stålsat. Hun ville aldrig få ham til at gifte sig med hendes datter.

*

Da Vito gik ind i deres suite, strålede Eloises øjne. Hun rejste sig fra sofaen og skyndte sig hen for at kysse ham.

”Har du savnet mig?” spurgte Vito smilende, satte sig på sofaen og løsnede sit slips.

Dio, hvor var det godt at se Eloise igen bare efter et par timer, og han blev i bedre humør og slappede af.

”Øl?” spurgte Eloise og gik hen til baren.

”Ja tak,” sagde Vito taknemmeligt. ”Hvad skulle jeg gøre uden dig?” sagde han anerkendende og drak en forfriskende slurk.

”Selv hente din øl!” Hun lo og satte sig ved siden af ham.

Han lo afslappet, strakte sine lange ben ud foran sig og lagde en arm omkring hende. Eloise puttede sig ind til ham, og han strammede grebet omkring hende. Hendes blide, smukke øjne var som balsam på hans tanker om aftenens prøvelse, der lå foran ham.

Jeg skal have et møde om Guidos aktier. Jeg bliver nødt til at få Marlene til at acceptere mit generøse tilbud og få de aktier tilbage.

Et billede, der ofte plagede ham og altid ville gøre det, dukkede op i hans hoved. En bønfaldende stemme, der sagde: ”Betal hvad som helst for dem!”

Han havde det, som om der blev stukket en kniv i hans hjerte. Hans øjne fyldtes af sorg. Han tog endnu en slurk øl.

”Er der noget i vejen?”

Eloises stemme lød bekymret, og hun så spørgende på ham.

Jeg ville ønske, jeg kunne tage hende med i aften!

Mødet skulle finde sted i Guidos opulente villa samtidig med en præsentation af Viscari-kunstværker for et galleri … en begivenhed der ville give Marlene lejlighed til at hovere over hans mor. Hans mor ville være tavs, og komme med spidse bemærkninger til sin afskyelige svigerinde.

Det ville blive mere udholdeligt, hvis han havde Eloise med. Og det ville understrege overfor Marlene, at han ikke havde nogen som helst romantisk interesse for hendes datter!

Åh, han og Carla kom godt ud af det med hinanden på trods af fjendskabet mellem deres mødre, og hun var attraktiv på sin egen brunette-agtige måde, men han foretrak blondiner. Smukke, langbenede blondiner med gyldent hår og blå øjne.

Hans blik gled ned over Eloises ansigt. En sær følelse bølgede gennem ham. En følelse han ikke kunne sætte navn på. Han ønskede et øjeblik, at han havde taget hende med til sin egen lejlighed. Men ville det have været klogt? Ville det have givet et budskab om noget, han ikke var sikker på endnu?

Eller er jeg sikker … uden at ville indrømme det?

Det var det, der fik ham til at tøve. Og der var også en anden grund til, at han ikke havde taget Eloise direkte med til sin lejlighed. Hans mor ville drage konklusioner … konklusioner han ikke var parat til at drage.

Eloise og jeg har brug for tid til at finde ud af, hvad vi virkelig betyder for hinanden.

Desuden ville aftenens begivenhed være fyldt med spændinger, og det ville han ikke udsætte Eloise for.

Lad mig først få Guidos aktier tilbage, så kan jeg fokusere rigtigt på Eloise og finde ud af, hvad jeg føler for hende og hvad hun føler for mig.

Så han nøjedes med at rømme sig, før han besvarede hendes spørgsmål. ”Der er en familiebegivenhed, jeg bliver nødt til at deltage i i aften, som jeg ikke kan slippe for,” sagde han. ”Det er virkelig en skam, men sådan er det. Jeg ville langt hellere tilbringe aftenen sammen med dig. Jeg havde planlagt at vise dig Rom.” Han tvang sig til at smile. ”Trevi-fontænen, den spanske trappe …” Han sukkede. ”Det må vente til i morgen.”

Han tømte sit ølglas og satte det tomme glas på sofabordet, klappede hende på hånden, før han slap hende og rejste sig.

”Okay, nu har jeg fattet mig. Det er på tide at tage et bad og komme i smokingen.”

Han gned sig fraværende på kæben. Han blev også nødt til at barbere sig. Han så på sit slanke guldur. Hm, der var måske tid til noget bedre end et bad og en barbering …

Han rakte Eloise sin hånd, og hun så udtryksløst på ham. Det slog ham pludselig, at det var første gang, siden de var kommet til Paris, at de ikke havde tilbragt aftenen sammen. Hans blod kom i kog. Desto større grund var der til at få mest muligt ud af den korte tid, før han skulle gå og udfylde sin familiepligt og endnu en gang prøve at løse problemet med hans onkels aktier. Men det havde han ikke lyst til at tænke på. Ikke når han havde denne dyrebare tid sammen med Eloise.

Hun tog hans hånd, og han trak hende på benene, samtidig med at han løsnede hendes hår og kyssede hende.

Hun reagerede øjeblikkeligt, som hun altid gjorde, når han kyssede hende. Han kunne mærke ilden blusse mellem dem. Han mumlede mod hendes mund og førte hende ind mod soveværelset og den ventende seng. Begæret steg og opslugte ham.

Eloise! Den kvinde han ville have …

Det var den sidste bevidste tanke, der optog ham i den følgende tid …

3

”Jeg synes, det gik virkelig godt!” Marlene Viscaris stemme var tilfreds, da hun smilede til Vito og hans mor, som stod ved hans side, som hun havde gjort hele aftenen med et stivnet ansigtsudtryk.

Hans mor var ikke den eneste med et stivnet udtryk. Det samme gjaldt Carla Charteris, Marlenes datter. Det var et stykke tid siden, Vito havde set hende, og det sidste, han havde hørt, var, at hun var midt i en vild romance med Cesare di Mondave, grev Mantegna. Han tænkte, at hun var lige så ivrig efter at komme tilbage til ham, som han var efter at komme tilbage til Eloise.

Marlene tog igen ordet og inviterede ham og hans mor til at blive til kaffe, nu hvor gæsterne var gået.

”Vi har så meget at tale om,” sagde hun. ”Nu hvor du er tilbage fra din lille udflugt, Vito!”

Hendes forsøg på at lyde glad og hendes omtale af hans vigtige forretningsrejse som en udflugt irriterede ham, ligesom alt andet ved hende gjorde.

Men et øjeblik efter kom alle hans hjerneceller i alarmberedskab.

Marlene fortsatte: ”Og det er vigtigt, at vi får lavet en aftale om aktierne, ikke?”

Vito stivnede. Hvad var Marlene ude på? Han havde holdt øje med alle bevægelser på aktiemarkedet, havde lyttet til alle rygterne om hotelindustrien for at sikre sig, at Marlene ikke var i færd med at sælge sine aktier til andre, men der havde ikke været tegn på nogen mistænkelig aktivitet.

Ikke engang fra Nic Falcone, som ikke havde gjort nogen hemmelighed ud af, at han virkelig gerne ville købe aktierne fra Viscari Hotels for at opfylde sin egen drøm om at starte sin egen hotelkæde. Vito havde holdt ekstra øje med især denne rival.

Men Marlene ville vel ikke overveje at være illoyal overfor den familie, hun havde giftet sig ind i ved at sælge sin afdøde mands aktier til ham? Ikke desto mindre kunne han ikke tillade sig at ignorere hendes åbenlyse hentydning lige nu.

Han vendte sig mod sin mor. ”Mor, jeg vil følge dig ud til din bil og selv blive og drikke kaffe med Marlene.”

Han sendte sin mor et indforstået blik, og hun nikkede og så skarpt på sin svigerinde, der lignede en kat foran en skål fløde.

Da han kom tilbage, havde Marlene sat sig, og Carla stod bag hende og så endnu mere forstenet ud end før, så han spekulerede på, om der var noget i vejen med hende?

Men det var hendes mor, han måtte rette opmærksomheden mod nu. Han ville høre, hvad hun havde at sige. Alt for meget afhang af hende. Fremtiden for Viscari Hotels … den arv han var nødt til at beskytte … hvilede på hans skuldre. Selv om Marlene Viscari var i sin fulde ret til at sælge til hvem som helst.

Medmindre han kunne stoppe hende, og det blev han nødt til.

Vito fik et syn af sin far, da han lå på hospitalet efter et hjerteanfald og lå på sit yderste, mens han greb Vitos hånd, og hans mor brød hulkende sammen ved hans side.

”Du skal have de aktier tilbage … Vito, det skal du. Uanset hvad det kræver at få dem tilbage. Betal hende den pris, hun forlanger. Uanset hvad det koster dig! Lov mig det!”

Og han havde lovet det. Hvad kunne han ellers gøre, når hans døende far bønfaldt ham om det? Bandt ham til et ubrydeligt løfte.

Ubrydeligt.

Ordet gav genlyd i hans hoved, mens han lyttede til Marlene. Hun gav sig god tid og spurgte til hans tur, mens de drak kaffe, men endelig satte hun kaffekoppen fra sig og kastede et kort blik på sin datter, som ikke havde rørt sin kaffe.

”Og nu,” begyndte Marlene og så på Vito, ”må vi se på fremtiden, ikke? På Guidos aktier …”

Endelig! tænkte Vito utålmodigt.

Marlene smilede ondskabsfuldt, et smil der ikke nåede op i hendes øjne. Og hendes næste ord fik ham til at stivne.

”Min stakkels Guido overlod aktierne til mig, og jeg vil selvfølgelig leve op til hans tillid. Hvilket fører til, at jeg ikke kan finde en bedre løsning på problemet end noget, der længe har ligget mig på sinde.”

Hun tav, og Vitos hjerne frøs til is.

”Hvad kunne være bedre end at forene de to aktieindehavere,” … hun strålede og så fra Vito til sin datter og tilbage til Vito … ”de to halvdele af vores familie?”

Vito blev lammet. Hvad var det for en farce, Marlene prøvede at spille? Han kastede et blik på Carla og regnede med, at hun ville føle den samme afsky som ham. Men så registrerede han chokeret, at hun ikke reagerede som ventet. I stedet sendte hun ham et stålsat blik.

”Jeg synes, at det er en glimrende ide,” sagde hun.

Han stirrede, da han hørte ordene falde fra hendes sammenpressede læber.

Åh for fanden! tænkte Vito.

*

Eloise kastede sig hvileløst frem og tilbage i sengen. Hvor længe kunne den familiesammenkomst vare? Det var over midnat. Hun havde tilbragt en fortabt aften. Havde ringet til roomservice og bestilt middag, som hun knap havde rørt, stirret på fjernsynet og savnet Vito.

Langt om længe var hun gået i seng … men den store seng virkede tom uden Vito.

Hun prøvede at tænke positivt. Vito var måske sammen med sin mor … det var trods alt flere uger siden, han havde set hende. Det var naturligt, at hun gerne ville være sammen med sin søn.

En tanke slog ned i hende. Måske fortæller Vito hende om mig!

Men hvad var der at fortælle? Den elegante franske kvinde i Nice havde syrligt kaldt hende Vitos seneste smukke blondine.

Hun antydede, at jeg kun var en i en lang række … ingen af dem betød noget særligt for ham.

Men var hun noget særligt for Vito? Og ønskede hun at være det?

Det vil jeg finde ud af. Jeg vil være sammen med ham og have et rigtigt forhold til ham. Jeg vil finde ud af, hvad han betyder for mig og jeg for ham!

Hvis hun slog sig ned her i Rom, ville hun finde ud af det. Hun kunne få et job som barneplejerske, mens Vito overtog tøjlerne i familiefirmaet. Hun ville lære at lave italiensk mad … endda lære at lave frisk pasta.

Hendes fantasi tog over, og hun forestillede sig, at hun lavede mad til Vito og var en del af hans daglige liv.

Hun vendte og drejede sig og vidste med sikkerhed, at hun ville have Vito tilbage hos sig i nat. At hun savnede hans selskab.

Hun måtte være faldet i søvn på et tidspunkt, for det næste, hun opdagede, var, at hun var vågen.

”Vito?” sagde hun med varm og søvndrukken stemme.

Han stod ubevægelig foran vinduet, men så ned på hende.

En fornemmelse af uro bredte sig i hende. ”Er alt all right?” spurgte hun.

Vito mærkede hendes urolige blik. Vrede bølgede gennem ham. Nej, alt var ikke all right. Alt var det stik modsatte af all right!

Han knyttede hænderne i lommerne. I sit hoved hørte han Carla gentage de skæbnesvangre ord.

”Jeg synes, det er en glimrende ide.”

Han var blevet optændt af vrede og overraskelse. ”Det kan du umuligt mene!”

Carla havde ikke svaret, havde kun presset læberne sammen, men Marlene havde rejst sig med en let latter.

”Min kære Vito,” havde hun sagt, ”du må vide, hvor meget jeg ville elske at byde dig velkommen som min svigersøn! Det har jeg drømt om længe!”

Det triumferende udtryk i hendes øjne havde forøget Vitos vrede.

Hun havde knap forladt stuen, før han gik hen til sin stedkusine.

”Hvad helvede leger du, Carla? Du har altid grinet af din mors besættelse af at få os to gift, ligesom jeg har. Og hvad angår Guidos aktier har jeg sagt, at jeg er mere end villig til at betale en generøs pris for dem …”

Carlas stemme havde været isnende. ”Prisen er, at du gifter dig med mig, Vito.” Hans stemme havde været lige så isnende, da han svarede. ”Carla, jeg vil ikke opfylde din mors rædsomme fantasi om, at vi to gifter os.”

Hans stedkusine havde fået to røde pletter på kinderne. ”Så du synes, det er rædsomt at gifte dig med mig?”

”Det var ikke det, jeg sagde,” havde han svaret.

Han havde trukket vejret dybt og set på hende med sammenknebne øjne.

”Carla, hvad foregår der? Sidst jeg hørte om dig, fjollede du rundt med Cesare di Mondave … og I kunne ikke holde fingrene fra hinanden.”

Han havde set, hvordan hans stedkusine blev ligbleg, og hendes violette øjne lynede.

Det var langsomt dæmret for ham. ”Det vil altså sige, at han har gjort det forbi med dig, ikke?”

De to røde pletter vendte tilbage. ”Vito, du er ikke den eneste, der synes, det er rædsomt at gifte sig med mig,” sagde hun stramt.

Han følte straks med hende. ”Åh, Carla, det gør mig ondt.” Hans stemme lød oprigtigt. ”Det gør mig ondt, fordi … det måtte ende på den måde. Conte di Mantegna kan føre sin slægt tilbage til de gamle romere! Han vil giftes med en kvinde, der kan det samme! Han har før haft affærer, men han vil aldrig gifte sig med en kvinde, som …”

Carla afbrød ham. ”En kvinde, som snart vil offentliggøre sin forlovelse med en anden mand!”

Der havde været ondskabsfuldhed i hendes stemme.

”Og du vil kun få dine aktier tilbage ved at gifte dig med mig!”

Hun stormede ud og efterlod ham i Marlenes skarpe kløer. Kløer, som han stadig mærkede nu, hvor han stod og så ned på Eloise.

Eloise! Hun kunne få ham til at glemme den fælde, de havde lagt ud for ham.

Han lagde sig på sengen og tog hende i sine arme. Hendes bløde, slanke krop var som svanedun i hans favn, hendes hår som silke, hendes hud fløjlsblød. Han trykkede hende ind til sig, og hun mumlede til ham. Ord der var som balsam for hans sjæl.

Det var her, han ønskede at være. Her sammen med Eloise.

Han omfavnede hende igen og kunne mærke hendes bryster presse mod hans skjorte, mærke hendes stive brystvorter. Han nussede hendes hår og fandt hendes silkebløde hud, og han lod læberne glide ned over hendes hals og kæbe, og snart nåede de deres mål … de adskilte læber, der også søgte hans og klyngede sig til ham.

Han hørte hendes blide støn, som han vidste var udtryk for hendes reaktion på ham. Han nød det og intensiverede kysset, mens han knappede sin skjorte op for at fjerne alt unødvendigt tøj. Befriede ham fra den fælde, der var lagt for ham. Befriede ham, så han kunne finde det, han søgte.

Eloise i hans arme og han i hendes, hendes krop der bød ham velkommen, hendes mund der klyngede sig til hans, hendes bryster der svulmede mod ham, mens hun skilte læberne for ham og tog ham ind det eneste sted, han gerne ville være … det sted kun hun kunne tage ham ind.

Resten af verden smeltede væk som honning på en varm ske  … smeltede sammen med hans følelser og det, han gjorde nu. For der fandtes intet andet. Der var ikke andet, der eksisterede …

Kun Eloise.

Og da ilden havde fortæret dem begge, efterlod den kun en sød glæde, der var deres sammenfiltrede lemmer, deres slyngende kroppe, først da formede ordene sig i hans hoved.

Jeg vil ikke miste det her!

*

”Er alting all right?”

Eloises stemme var ladet med bekymring. Hun havde stillet Vito det samme spørgsmål i går nat, men han havde ikke svaret, havde bare ført hende til dette sensuelle paradis, som han altid tog hende til og lukkede alt andet ude.

Da de spiste morgenmad på tagterrassen udenfor deres suite, dukkede den samme usikkerhed op igen. Vito virkede adspredt på trods af sine glade smil og ord.

”Alt er helt fint,” forsikrede Vito hende og forsøgte at lyde så overbevisende som muligt. Han ville ikke belemre Eloise med sine problemer.

Men selv mens han så på hende, dukkede en anden kvinde op i hans synsfelt. Carla, der var forpint over at blive afvist af sin elsker, som havde droppet hende for at kunne gifte sig med en kvinde med hans egen aristokratiske baggrund, og derfor havde givet ham et ultimatum for at redde sin egen stolthed.

Det var den eneste måde at få Guidos aktier tilbage på.

Han sydede af frustration og sorg, dyb sorg.

Han mindedes igen det sidste minde om faren, der på sit dødsleje bønfaldt ham om at få de aktier tilbage, der kunne redde Viscari Hotels og beskytte den arv, det var Vitos pligt at give videre til sin egen søn, til den næste generation.

Hvordan kan jeg forråde det løfte? Forråde det, han bønfaldt mig om at gøre i de sidste sekunder af sit liv?

Det føltes, som om en kniv blev stukket i hans hjerte. Hvordan kunne han forråde sin far? Bryde det løfte, han havde givet den forfærdelige dag?

”Vito?”

Eloise trængte ind i hans bevidsthed og fik ham til at fokusere på hende. Han påklistrede et smil. Det var svært, men han ville gøre det for Eloise.

Jeg ønsker ikke, hun skal påvirkes af noget af det … det er alt for grimt og hæsligt.

Nej, han ville beskytte hende. Indtil han havde overstået dette mareridt.

Når det er forbi … når jeg har fået aktierne tilbage, vil jeg …

Men det var der ikke mulighed for endnu … ikke før han havde fundet en udvej på den fælde, Marlene havde fanget ham i.

”Undskyld,” sagde han og prøvede at skjule, hvor svært det var for ham. ”Jeg er allerede ved at planlægge min arbejdsdag. Og apropos den bliver jeg virkelig nødt til at komme af sted til kontoret.”

Han smilede undskyldende til Eloise, foldede sin serviet og rejste sig, mens han tømte sin kaffekop. Han havde mindst af alt lyst til at forlade hende. Men han blev nødt til at finde en måde, hvorpå han kunne undslippe Marlenes fælde.

Eloise så bekymret ud, da han gik.

Er han færdig med mig? Er det derfor, han opfører sig så undvigende?

Hun kunne ikke forhindre, at spørgsmålene dukkede op i hendes hoved. De gav hende kvalme. Og en smertelig selverkendelse. En smertelig sandhed.

Jeg ønsker ikke, at min tid sammen med Vito er forbi.

*

Da Vito sad på sit kontor og tænkte det hele igennem, ringede hans telefon. Det var hans økonomidirektør.

”Hvad vil du?” spurgte han utålmodigt.

”Jeg har lige haft en opringning,” lød svaret, og Vito kunne straks høre uroen i hans stemme. ”En finansjournalist, jeg kender, bad om en kommentar til et rygte, der er i omløb, om at Falcone forhandler med Guidos enke om hendes aktiebeholdning. Hvad vil du have, jeg skal svare?”

Vito stivnede. Det nye hotel i Caribien og hans tid der sammen med Eloise forsvandt som dug for solen.

Et kvarter senere konfronterede han sydende af vrede sin stedkusine i hendes lejlighed i Centro Storico.

”Carla, du kan ikke gå videre med det her! Det er vanvid, og det ved du!”

Marlene flirtede tilsyneladende med Falcone for at fremskynde sin nevøs indvilligelse i at gifte sig med hendes datter. Carla måtte da kunne se, hvor vanvittig tanken var? De var altid kommet godt ud af det sammen, og han havde holdt øje med hende, da hun kom til Rom som en akavet teenager, mens hun fandt sig til rette socialt. Og hun var trods alt ikke ansvarlig for sin mors upopulære ægteskab med hans onkel.

”Du er overhovedet ikke interesseret i at gifte dig med mig!” hviskede han.

”Det er jeg faktisk,” snerrede hun bittert. ”Jeg ønsker, at alle skal opleve, at jeg gifter mig med Vito Viscari!”

”Du ønsker bare, at Cesare skal se, at du gifter dig med mig, ikke andet.”

”Ja! Og så kan han drage ad helvede til … for evigt!” hvæsede hun vredt.

”Og efter brylluppet?” udbrød Vito med dyb sarkasme for at få hende til at komme til fornuft. ”Når det går op for Cesare, hvad han har mistet … hvad så? Du vil hænge på mig!”

Men hendes øjne gnistrede manisk. ”Jeg vil holde fester! Kæmpestore fester! Og alle skal se, hvor vanvittig lykkelig jeg er.”

Han sukkede dybt. Alle var lig med Cesare.

Han spillede sit sidste kort. Så hende direkte i øjnene med et alvorligt udtryk. Skar det ud i pap for hende.

”Carla, jeg kan umuligt gifte mig med dig. Jeg kommer sammen med en anden … en jeg mødte i England.”

Sådan, nu havde han sagt det.

Reaktionen fra hans stedkusine var en hånlig latter. ”Endnu en i den endeløse parade af blondiner?” svarede hun. ”Spil ikke det kort, Vito. Jeg kender dig. Kvinder kommer og går i dit liv som sommerfugle … de betyder aldrig noget for dig!” Nu så hun pludselig forpint ud. ”Ligesom jeg aldrig har betydet noget for Cesare …”

Hun tav pludselig og fik et manisk udtryk i øjnene.

”Så hvis du ikke ønsker, min mor sælger Guidos aktier til Falcone, vil du offentliggøre vores forlovelse. Omgående. Og jeg mener omgående, Vito.”

Han kunne høre den hysteriske klang i hendes stemme. Hvis han blev ved, ville hun få et regulært hysterisk sammenbrud.

Han så et øjeblik skulende på hende, mens hendes ord gav genlyd i hans hoved. Uden et ord forlod han hendes lejlighed med raseriet sydende i sig.

Hans egne ord gav genlyd i hans hoved. Jeg kommer sammen med en anden …

Eloise! Hun så så tillidsfuldt på ham.

Jeg kan ikke gøre det mod hende.

Der måtte være en udvej. Uanset hvad måtte han stoppe Marlene og flå sig selv ud af hendes datters desperate greb, der prøvede at trække ham ned sammen med hende.

Da han satte sig ind i sin ventende bil, ringede hans mobil, og han så vredt på den. Det var hans mor, og han vidste, at han blev nødt til at tage den, men vidste også, at han ikke kunne fortælle hende, hvad Marlene pønsede på.

Men da Vito hørte morens paniske stemme, vidste han, at det var for sent at skåne hende.

”Vito! Den kvinde har lige ringet til mig! Hun truede med at sælge Guidos aktier til Falcone, hvis du ikke offentliggør din forlovelse med Carla … Så det bliver du nødt til!”

”Mamma,” sagde han hult, ”du kan ikke mene at …”

Der lød halvkvalt gråd i den anden ende af røret. ”Vito, du har afgivet et løfte til din far. Han bønfaldt dig på dødslejet. Forråd ham ikke, Vito … forråd ikke din egen far. Du lovede at få Guidos aktier tilbage, og det løfte kan du ikke bryde.”

Han svælgede. ”Mamma, jeg kan ikke gøre det, Marlene kræver …”

”Det skal du, Vito, det skal du!” Hendes stemme lød desperat.

Han lukkede øjnene. Han kunne høre, hvor fortvivlet hun var. Han blev nødt til at berolige hende. ”Mamma, hør på mig. Jeg vil offentliggøre meddelelsen. Okay?”

Det var ikke okay, tværtimod, men det ville købe ham lidt tid, tid til at få styr på denne vanvittige situation. Det ville give ham tid til at finde en udvej, tid til at tænke.

Han hørte lettelse i sin mors stemme. ”Åh, gudskelov. Jeg vidste, at du aldrig nogensinde ville bryde løftet til din far, min elskede søn.”

Vito tænkte, så det knagede, mens han tænkte konsekvenserne af sit løfte igennem

Det er bare en meddelelse, ikke et bryllup. Det er det eneste, Carla ønsker … at kaste sin forlovelse i Cesares aristokratiske ansigt for selv at redde ansigt. Og det kan jeg hjælpe hende med … indtil videre. Indtil jeg kan finde en måde at berolige hende på og få hende over på min side, så vi sammen kan overtale Marlene til at sælge Guidos aktier til mig uden denne farce af et bryllup med hendes datter!

Han lænede sig stålsat tilbage. Han købte bare tid. Han holdt Marlene hen, trøstede Carla og beroligede sin fortvivlede mor, mens han fandt en løsning. En måde hvorpå han kunne holde løftet til sin far.

Han skyndte sig tilbage til kontoret. Hans første prioritet var at kvæle rygterne om, at Falcone fik fat på Viscari-aktierne. Han blev nødt til at tale med bestyrelsen, med aktieanalytikerne og journalisterne …

Og først og fremmest skulle han tale med Eloise.

Du kan ikke annoncere din forlovelse med Carla uden at forklare situationen for Eloise.

Han bandede. Behovet for at vende tilbage til kontoret og gøre det, der skulle gøres, var bydende. Tankerne hvirvlede rundt i hans hoved. Han kunne foretage opringningerne fra hotelsuiten og bagefter tale med Eloise. Forklare …

Forklare hvad? Dio mio! Forklare at jeg skal forloves med en anden kvinde!

Han bandede igen.

Jeg ønskede ikke det her. Jeg ville bare have Eloise med til Rom, så jeg kunne være sammen med hende og udforske vores forhold og finde ud af, hvad vi betyder for hinanden. Tid sammen.

Og nu ødelagde Marlene og Carla det hele. De var ligeglade med, hvad det betød for ham. Hvad der var vigtigt for ham.

Men han vidste, hvad der stod i vejen for det, han ønskede. Han blev nødt til at holde det løfte, han havde givet sin døende far. En ide slog ned i ham.

Jeg vil tage hende til Amalfi … der kan hun vente på mig. Jeg vil forklare hende grunden … bede om hendes tålmodighed og tillid, mens jeg undgår at falde i Marlenes fælde og give Carla tid til at komme til fornuft.

Men selv om han vidste, at det var vigtigt at få Eloise væk fra Rom, oplevede han en følelse af tab. Han havde ikke lyst til at parkere Eloise ved kysten … han ville slet ikke adskilles fra hende, ikke engang kortvarigt. Presset føltes som en skruetvinge om hans hoved. Presset fra hans onkel, som havde testamenteret halvdelen af Viscari-arven, fra Marlene, der var fokuseret på at tvinge ham, fra Carla der ville hævne sig på den mand, der havde kasseret hende, og fra faren, som havde bundet ham med en ubrydelig kæde af kærlighed og loyalitet, og moren, der desperat ønskede, han skulle acceptere den kæde.

Et øjeblik så han et syn for sig … et syn der var så fristende, at han ville række hånden ud og gribe den.

Han og Eloise, der gik hånd i hånd langs en tropisk strand i måneskin. De caribiske bølger kyssede deres bare fødder i den varme strandkant. Langt, langt væk herfra … langt, langt væk fra alle, der overfaldt ham nu! Fri, åh vidunderligt fri for det hele!

Lade Marlene gøre hvad hun ville. Lade hans onkels forbandede aktier forsvinde fra familien.

Jeg kunne gøre det. Jeg kunne tage Eloise i hånden og flygte med hende … lægge alt dette bag mig. Bare være sammen med hende.

Tanken var vidunderlig, og hans længsel efter at gribe den fyldte alt. Men da skruetvingen strammedes, slap han tanken. Han blev opfyldt af resignation. Han kunne ikke flygte … han kunne ikke forlade sin pligt og sit ansvar.

Men der var en ting, han var sikker på. Uanset hvad prisen var for Guidos aktier, ville han aldrig gifte sig med sin onkels steddatter.

4

Eloises glade ansigt, da han kom midt om eftermiddagen, frydede Vito.

Da han tog hendes hænder og kyssede hende, blev han som altid straks i bedre humør.

”Det er vidunderligt,” udbrød hun varmt. ”Jeg regnede ikke med at se dig før i aften. Jeg var på vej ned til poolen. Jeg har udforsket byen her til formiddag … og fandt Den Spanske trappe og Trevi-fontænen!”

Vito smilede og nød hendes glæde. Selv om hun skulle holde sig diskret i baggrunden i Amalfi, men kun kortvarigt.

Jeg vil forklare, hvad jeg bliver nødt til at gøre og hvorfor, og hun vil forstå det. Det ved jeg, hun vil.

Han kunne stole på hende … det vidste han. Havde tillid til, at hun ville forstå, hvad det var han var oppe imod. Han ville skåne hende fra alt det rod omkring Guidos aktier, men nu hvor han blev nødt til at involvere hende, vidste han, han kunne regne med hendes forståelse og samarbejde. På hendes tålmodighed til at vente på, at han blev fri, så han kunne fokusere udelukkende på hende.

Han slap hende, kom med et par kommentarer til hendes udflugt, tog jakken af, løsnede slipset og rullede manchetterne op. Så afslappet som muligt sagde han: ”Jeg skal have et par telefonsamtaler for at ordne nogle ting,” sagde han smilende. ”Vi skal tilbringe weekenden i Amalfi.”

”Men vi er jo lige kommet til Rom,” svarede hun.

”Det ved jeg, men …” Han tænkte, så det knagede. ”Der er sket noget, og det er grunden til, at jeg vil tage dig med på weekend.”

Han ville have en sidste weekend med Eloise, før han skulle optræde som en mand, der var forlovet med Carla Charteris, indtil det lykkedes ham at slippe ud af det igen.

”S-skal vi kun være væk i weekenden?” spurgte Eloise, og Vito var tvunget til at fokusere på hendes spørgsmål.

”Øh, hvorfor ikke pakke det hele?” svarede han og prøvede igen at lyde afslappet. ”Det kan være, at du har lyst til at blive der … det er et helt vidunderligt sted og Viscari Amalfi har en smuk beliggenhed på en bakketop. Du vil synes meget bedre om det end at være her i Rom, det lover jeg!”

Han sendte hende et varmt, forsikrende smil, men endnu en gang så han tvivl og usikkerhed i hendes øjne.

Han kyssede hende på panden. ”Jeg vil slutte mig til dig, så snart jeg kan komme væk herfra. Her er lidt presset for tiden.”

Eloise trak brynene sammen og så indgående på ham. Han fyldtes af ubehag … han ønskede ikke at have denne samtale med hende nu. Han ville forklare hende det hele i aften, når de sad i sikkerhed på Viscari Amalfi. Lige nu handlede det om at komme til telefonen og knuse rygterne om, at Nic Falcone ville få fat på Viscari-aktierne.

Han så på sit ur. ”Eloise, jeg bliver nødt til at foretage de opringninger. Du går i gang med at pakke, okay?”

Han smilede distræt og gik ind på det lille kontor og ringede straks op til økonomidirektøren for at forsikre ham om, at uanset hvilke rygter, der var i omløb om Falcone, havde de ikke noget på sig. Foreløbig ville han ikke sige et ord om sin snarlige forlovelse. Det kunne han tage sig af senere, når Eloise var i sikkerhed i Amalfi.

Det var kompliceret, stressende og forbandet … men han ville få styr på det. Og når han langt om længe var kommet i besiddelse af aktierne, når han havde vundet over Marlene, og han havde opfyldt sin fars ønske, kunne han fokusere på Eloise.

Og finde ud af hvad hun betød for ham.

Men nu var der ikke tid til at tænke på Eloise og grunden til, at han ikke kunne klare sig uden hende.

Samtalen med økonomidirektøren gik igennem, og straks fokuserede Vito kun på det.

Lige nu blev Eloise nødt til at vente.

*

Eloise åbnede den kuffert, hun havde taget ud af skabet. Hun vidste, det var utaknemmeligt, men hun havde ikke lyst til at tage til Amalfi. Hendes liv havde i ugevis været en lang rejse fra det ene hotel til det næste.

Men Vito ville afsted … endnu en gang.

Hun begyndte mekanisk at lægge sit tøj ned i kufferten, som hun havde pakket ud for et par dage siden. Hvad havde Vito ment, da han havde foreslået, at hun måske havde lyst til at blive i Amalfi efter weekenden?

Hun mærkede et jag i siden.

Åh, Vito … ønsker du ikke at være sammen med mig?

Var det grunden? Hun mærkede jaget igen. Var det hans måde at afslutte deres forhold på? At gøre hende til en af hans eksblondiner som hende i Frankrig?

Hendes mave trak sig sammen. På trods af hendes egen usikkerhed med hensyn til Vito var tanken om at miste ham uudholdelig.

Jeg ønsker ikke, at han gør det forbi med mig!

Nu udstødte hun et tavst skrig, mens hun pakkede. Hun vidste ikke, om hun elskede Vito … vidste ikke, om hun ønskede, han skulle være manden i hendes liv, men jaget, der kom igen, fortalte hende, at hun ikke ønskede, han gjorde det forbi med hende …

Jeg ønsker ikke, vores forhold er forbi! Nej! Nej!

Hun lukkede sin kuffert med tungt hjerte, og så hørte hun, at det ringede på døren til deres suite. Et langt, insisterende ring. Hun rynkede panden, men tænkte så, at det måtte være til Vito. Han havde måske ringet til sit kontor for at få nogle dokumenter leveret.

Hun gik ud i entreen og hørte hans stemme på hurtigt italiensk inde fra kontoret. Han lød … anderledes. Selv om hun ikke kunne forstå, hvad han sagde, var hans stemme anspændt og helt anderledes end hans normalt charmerende stemme.

Dørklokken ringede igen … og Eloise åbnede døren.

En kvinde svansede ind. Hun var en mørk, jævnaldrende skønhed, chikt klædt i et rødt outfit med fuld krigsmaling, dramatiske violette øjne, og hendes brune hår var samlet i en knold i nakken. Eloise kunne ikke undgå at registrere, at hun så knaldgodt ud.

Et øjeblik tænkte Eloise, at den anden kvinde så lige så lamslået ud, som hun selv gjorde. Så forsvandt udtrykket og blev hårdt. De mørke violette øjne så forbi hende gennem den åbne dør til soveværelset og til kufferten på sengen.

”Godt,” sagde kvinden, ”du er ved at pakke.”

Eloise blinkede. Det var noget sært at sige, især fordi Eloise ikke anede, hvem kvinden var. Men hun formodede, at hun havde noget at gøre med Vito.

”Øh … ja,” svarede hun. ”Vito og jeg skal til Amalfi.”

Kvindens udtryk ændredes på et splitsekund og blev isnende. ”Åh nej, det skal I ikke!”

Hun marcherede ind og skubbede Eloise til side.

Eloise stirrede overrasket og chokeret på hende. Det overraskede hende også, at kvinden havde talt engelsk, som om det var hendes modersmål.

”Undskyld mig,” sagde hun spagt, ”men hvem er du?”

Kvinden gik rundt om hende. ”Vito har endnu ikke fortalt det til dig, vel?” spurgte hun.

”F-fortalt mig hvad?” stammede Eloise.

Kvinden stirrede på hende med lynende øjne. ”Jeg er Vitos forlovede!” sagde hun.

Jorden snurrede rundt under Eloise, der så på hende med åben mund og polypper. Hun var ikke i stand til at trække vejret. Der var ingen ilt i luften. Hun gispede, men der var stadig ingen ilt, og nu fik hun pludselig et voldsomt kvalmeanfald.

Hun vaklede tilbage mod væggen for ikke at falde. ”Hvad?” gispede hun. ”Det kan du ikke være!”

Brunettens øjne lynede. ”Men det er jeg,” sagde hun.

Kvinden så på hende med et udtryk af vantro, der måtte være en afspejling af hendes eget udtryk.

Kvinden stønnede højt. ”Hør,” sagde hun med en klang af medlidenhed i stemmen, ”du skal vide, at Vito altid har en blondine hængende om halsen, du er bare endnu en af dem. Så tro ikke, at du er noget særligt. Han ville alligevel snart have droppet dig. Sådan er alle mænd. Uden undtagelse!”

Kvindens ansigt krakelerede, og hendes øjne lynede af forpint bitterhed.

”Så rejs, mens du kan … tag tilbage til England. Vito skal giftes med mig!”

Hendes stemme skar som knive i Eloise. Det kunne ikke være sandt … det kunne det bare ikke.

Så lød der pludselig fodtrin i mareridtet, hurtige og hårde, der stammede fra gangen udenfor Vitos kontor. Da han trådte ind i loungen, var hans udtryk rasende, og Eloise kastede sig i hans arme.

”Vito! Åh, Vito! Sig det ikke passer. Denne kvinde siger, at hun er din forlovede. Sig at det ikke er sandt.”

Vito strammede grebet om hende, og hun drejede hovedet og så på den fremmede kvinde, der havde smidt denne bombe i hovedet på hende. Vito snerrede noget på italiensk, hun ikke forstod. Hun kunne mærke, at hans muskler spændtes under hendes hænder.

Brunetten svarede, stadig på engelsk. ”Men nu er jeg her,” hvislede hun. ”Og det er tilsyneladende heldigt. Du skal ikke engang tænke på at tage til Amalfi!” Hun så på Eloise, og hendes stemme blev skinger. ”Jeg vil ikke have det … forstår du mig? Jeg vil ikke have det.”

Nu lød hendes stemme direkte hysterisk.

Få dem tilbage, Vito … min søn, min eneste søn! Få Guidos aktier tilbage. Lad hende ikke sælge dem … jeg bønfalder dig. Jeg bønfalder dig med mit sidste åndedrag …

Han så på Eloises lamslåede ansigt, hørte hendes lamslåede stemme. ”Sig at det ikke er sandt. Sig at du ikke skal giftes med hende!”

Hvad kunne han sige? Hvordan kunne han sige det til nogen af dem? Det var umuligt … helt umuligt!

Tid … det var hvad han havde brug for. Hvis han bare kunne slippe af med Carla nu … slippe af med hende så han kunne tale, forklare og gøre alt godt igen med Eloise! Få hende til at forstå, hvad der skete og hvorfor.

Og der var kun en måde, hvorpå han kunne slippe af med Carla, så hysterisk som hun var. For hvis han ikke gjorde det …

Hvis jeg benægter forlovelsen … hvis jeg slipper af med Carla nu, som er mit allerstørste ønske … vil hun gå direkte til Marlene, og Marlene vil ringe til Falcone …

Og Falcone ville snuppe aktierne og opdele Viscari Hotels i to firmaer. Ødelægge det, det havde taget fire generationer Viscari’er at opbygge over et århundrede.

Jeg vil have forrådt min far, min familie … givet afkald på den arv, jeg skulle beskytte. Min mor vil blive fortvivlet.

Han trak vejret dybt. Han blev nødt til at købe tid … blev nødt til at få Carla ud herfra i troen på, at hun havde opnået, hvad hun ville.

Ord formede sig i hans hoved. Ord han skulle sige … ord der kunne koste ham mere, end han nogensinde havde drømt om at betale.

Han så på Eloise, mens han tænkte.

”Ja,” sagde han, og hans stemme lød, som om den ikke tilhørte ham. ”Det er sandt.”

Hun udstødte et skrig. Højt og skingert. Det virkede som en kniv i hans hjerte at høre det. Hun trak sig væk fra ham og rejste sig. Han gjorde det samme og rakte igen ud efter hendes hænder.

”Nej! Rør mig ikke!” Hun bakkede væk med et vildt udtryk i øjnene.

”Eloise … jeg er ked af det. Jeg er virkelig ked af det!”

Han følte sig kløvet af skyld og de ord, han havde sagt og ikke kunne benægte. Selv om han ville benægte dem, når han fik lejlighed til det.

Røde negle lagde sig om hans håndled som et håndjern. ”Det er på tide at gå, Vito,” sagde Carla, der stadig havde det desperate, maniske udtryk i øjnene. ”Vi skal ud og købe en forlovelsesring.”

Han drejede hovedet for at se på Eloise.

”Jeg bliver nødt til at tale med dig,” sagde han. Hans stemme var hæs og indtrængende. ”Jeg bliver nødt til at forklare det hele. Forstår du mig? Det er vigtigt, at jeg taler med dig!”

Han lagde alle sine følelser i sine ord og øjne i håb om, at hun ville forstå. Alt det han så desperat ønskede, at Carla ikke skulle forstå!

”Jeg er så ked af det! Så vanvittig ked af, at det er sket på den her måde. Jeg ville fortælle dig det tidligere, forklare det for dig.”

”Vito!” Carla borede neglene ned i hans håndled.

Han gjorde sig fri og gik hen til Eloise. Hun veg tilbage. Han kunne ikke bære, at han ikke kunne tale åbent med hende. Kunne ikke bære måden hvorpå hun så på ham … med rædsel og foragt.

Eloise som altid var så indbydende, så varm, så ivrig efter ham …

Men nu var der kun afvisning. Hun lukkede ham ude og vendte sig mod ham.

Han greb hendes hånd, ville ikke slippe den, før han havde sagt det, han skulle sige. Selv foran Carla.

”Jeg ønsker dig i mit liv, Eloise! Jeg vil have dig, og vi finder en udvej.”

Men der var ingen forståelse i Eloises lamslåede blik. Kun rædsel og chok. Carla udstødte en hvæsende lyd. Der var en indædthed i hendes stemme og lynende øjne. ”Nej, gu vil du ej. Du vil ikke beholde hende som din elskerinde! Du vil ikke gøre mig til grin … Ingen mand skal nogensinde igen gøre mig til grin, og du vil heller ikke gøre hende til grin!”

Vito ignorerede hende, han havde kun fokus på Eloise.

Han kunne se, at Carlas ord havde ramt plet. Hendes ansigt var ligblegt. Dio, han blev nødt til at tale med hende og forklare. Men han kunne ikke gøre noget nu. Ikke andet end at sige: ”Eloise … vent på mig. Så jeg kan forklare.”

Hans ord lød, som om de kom langt væk fra … fra den anden side af den kløft, der havde åbnet sig mellem dem, som om et jordskælv havde ramt hendes verden.

Hun snurrede omring og skjulte sit ansigt med hænderne. Hendes krop gennemrystedes af en forfærdelig hulken. En bølge af kvalme ramte hende, og hun snurrede omkring og løb ud på badeværelset.

Hun stod foran vasken og rystede som et espeløv. Hun var overvældet af følelser og chok. Ord formedes i hendes hoved.

Hvad skal jeg gøre? Kære Gud, hvad skal jeg gøre?

Hun stirrede blindt på sig selv i spejlet. Hun kunne ikke blive her … det var umuligt.

Så hørte hun Vitos stemme i sit hoved. ”Jeg bliver nødt til at forklare …”

Hendes ansigt trak sig sammen. Forklare? Hvad var der at forklare? Den kvinde havde sagt det hele med et ødelæggende ord.

Hun var hans forlovede … og Vito havde ikke benægtet det. Han havde indrømmet det op i hendes åbne ansigt.

Og jeg spurgte mig selv, om han var den eneste ene i mit liv. Mit livs kærlighed … min mand.

Varme tårer brændte i hendes øjne. Hvor havde hun været dum!

”Tro ikke, du betyder noget særligt!”

Hun lukkede forpint øjnene. Det havde hun troet … håbet …

Men jeg var kun endnu en blondine for ham … der udfyldte hans tid, indtil han blev gift.

Hun blev igen ramt af en bølge af kvalme. Nej, det var endnu værre end det. Ikke kun indtil han blev gift.

”Du vil ikke beholde hende som din elskerinde!”

Hun udstødte et hulk. Elendighed, ydmygelse og smerte. Så rettede hun sig op, åbnede øjnene og tvang sig til at se på sit tårevædede ansigt.

Jeg kan ikke blive her.

Det var sikkert. Vito havde sagt, han ville komme tilbage og forklare hende det hele i håb om, at hun ville forstå. Hendes ansigt blev hårdt. Han måtte håbe forgæves. Den kvinde havde ret … hans forlovede … Vito ville ikke gøre hende til grin. Ikke et sekund længere.

Hun gik stift tilbage til soveværelset. Heldigvis havde hun allerede pakket. Et nyt hulk pressede på, men hun nægtede at give efter for det. Nægtede at lade flere følelser knuse hende.

Hun tog lammet sin kuffert og håndtaske. Så forlod hun suiten og hotellet. Forsvandt ud af Vitos liv. Det liv hun ikke længere kunne være en del af. Aldrig ville blive en del af … selv om hun så tåbeligt havde troet det.

Da hun satte sig ind i den taxa, portneren havde bestilt til hende, sagde hun kun et ord til chaufføren.

”L’aeroporto.”

*

Vito fik igen en klump i halsen, da han igen trykkede på ’send’ på sin telefon, mens hans bil banede sig vej gennem Roms infame trafik. Eloise besvarede ikke hans opringninger, modtog ikke hans sms’er. Han havde forsøgt begge dele nonstop, siden han langt om længe havde sat Carla af hos hendes mor med en gigantisk diamant på fingeren, hvis stråleglans genspejlede den maniske glitren i hendes øjne.

Han var flintrende ligeglad … Carla kunne flashe alle de diamanter, hun ville. Flashe dem for den mand, som ikke ville gifte sig med hende, flashe dem i trods og bitter vrede, indtil hun langt om længe kom ned på jorden igen og accepterede det absurde i, hvad hun gjorde, den vanvittige måde hun opførte sig på, og nægtede at lade sig styre af sin mors ambitioner.

Det eneste, Vito ønskede af hele sit hjerte, var at vende tilbage til Eloise. At forklare den fælde, han var faldet i, og hvor desperat han havde brug for tid til at befri sig selv, så han kunne fokusere på det eneste i livet, han ønskede at fokusere på. Eloise.

På at være sammen med hende og have hende ved sin side. Her i Rom og på en rejse, hvor de sammen ville finde ud af, hvad de betød for hinanden.

Jeg bliver nødt til at gøre det godt igen. Hun betyder alt for meget for mig!

Mens han formede ordene i sine tanker, erkendte han sandheden i dem. Det havde han gjort fra det øjeblik, hvor han havde set Eloise trække sig væk fra ham, og det gjorde stadig ondt i hans hjerte.

Når jeg forklarer hende det hele, vil hun forstå … det ved jeg, hun vil. Hun forstår altid …

Men han skulle først hen til hende. Måtte sikre sig, at hun sad der og ventede på ham. Han sms’ede til hende igen og skrev, at han var på vej tilbage, at han ville komme hurtigst muligt, og at hun skulle vente på ham.

Men da han stoppede foran hotellet, trådte dørmanden frem. Og det, han fortalte ham, gjorde ham rædselsslagen.

*

Den transatlantiske flyvetur virkede uendelig. Motorernes brummen i Eloises ører var endeløs. Lige så endeløs som den bitterhed, der fyldte hende. Igen og igen som en hæslig videosløjfe spillede mareridtsscenen med Vitos forlovede i hendes hoved og tvang hende til at se sandheden om den mand, hun havde stolet fuldt og fast på. Den mand som havde fejet fødderne væk under hende i en romantisk hvirvelvind, en eventyrlig drøm, der havde fortryllet hendes sanser, så hun ikke havde set hans sande natur.

Al den lidenskab, al den romantik, al den tilbedelse … og så havde der ikke været nogen af delene!

For Vito havde hele tiden vidst, at hjemme i Rom ventede den kvinde, han skulle giftes med.

Det var ikke så mærkeligt, at han ikke tog mig med til sin lejlighed. Ikke så mærkeligt at han ikke tog mig med til familiemødet den første aften … hans forlovede ville også have været der.

Det havde slet ikke været hans mening, at hun skulle blive i Rom!

Jeg skulle bare gemmes væk i en lille kærlighedsrede i Amalfi, så han kunne besøge mig og få opfyldt sine seksuelle behov af sin elskerinde.

Kvalmen steg op i hende igen. Og endnu værre blev den efterfulgt af smerte, en fornemmelse af det største bedrag. Elendigheden bredte sig til hele hendes krop, og hun lukkede øjnene og mærkede tårerne prikke bag øjenlågene. Det gjorde ondt … det gjorde vildt ondt.

Tusind minder skubbede den forfærdelige videosløjfe til side. Minder lige fra deres første sammenstød i lufthavnen, hvor Vito så ned på hende. Hun havde været bjergtaget fra det første øjeblik af hans mørke, smeltende øjne.

Minde efter minde bombarderede hende … begejstring og undren, det stigende begær, deres utrolige, uforglemmelige første nat sammen, hvor han havde taget hende til et så smukt og vidunderligt sted, som hun aldrig havde vidst, hendes krop kunne tage hende hen. Og derefter, dag efter dag, nat efter nat. Vito … Altid Vito.

Hun tilbageholdt et hulk. Alt var væk … væk, væk, væk! Flået fra hende af en sandhed, der var så grusom, at hun ikke kunne bære det.

Men det blev hun nødt til. Der var ikke andre muligheder. Ikke andre muligheder end at flygte, som hun gjorde nu, knust og grådkvalt, men stålsat af en bitter vrede over, hvordan han havde løjet for hende … ikke med ord, men med handling.

Han havde ikke ret til at have en romance med mig! Ingen ret til at indlede en affære med mig! Ingen ret til at få mig til at tro …

Hun fik igen en stor klump i halsen. Ingen ret til at lade hende tro … håbe … at deres lidenskab ville føre til følelser, der ville binde dem sammen resten af livet …

Når han hele tiden havde planlagt en anden fremtid for sig selv.

Og nu vendte den forfærdelige videosløjfe tilbage … hvor hans forlovede brasede ind og berøvede hende hendes dumme illusioner. Trampede på alt det, hun var begyndt at tro ville blive til virkelighed.

Hun knugede hænderne i skødet og lukkede øjnene tættere i.

Og flyveturen fortsatte og fortsatte.

Da flyet endelig landede i JFK, vidste hun, at der kun var en beslutning, hun skulle holde. Hun havde sagt det hele i den ene sms, hun havde sendt til ham efter at have slettet hans strøm af sms’er og de mange beskeder på hendes telefonsvarer. Et eneste svar fra hende havde sagt alt det, der skulle siges.

Du er den mest afskyelige mand, jeg kender. Hold dig væk fra mig for altid. Eloise

5

Det var stadig eftermiddag i New York på trods af de timer, der var gået, siden hun flygtede fra Rom. Men hendes sind var i en slags ingenmandsland, hvor hun stirrede ud ad taxaens vinduer, mens hun kørte gennem Manhattan.

Hun havde sms’et fra lufthavnen og fået besked om at tage direkte til morens lejlighed. Da hun kørte op i elevatoren efter at have hentet en nøgle hos portneren, fik hun igen et anfald af kvalme, men undertrykte det. Der fulgte en bølge af træthed … en træthed der stak dybere end det fysiske og jetlaggen. Hun havde brug for at sove … at få en pause fra fortvivlelsen.

Inde i lejligheden fandt hun det gæsteværelse, hun havde benyttet før. Hendes øjne føltes blytunge … hun kunne knap tage skoene af, før hun faldt ned på sengen og trak dynen over sig.

Et øjeblik efter sov hun.

Hun måtte have sovet i timevis og vænnet sig til New York-tid, for det var morgen, da hun åbnede øjnene og blinkede. Der stod en kop kaffe på sengebordet ved siden af hende.

Hun satte sig op, skubbede håret tilbage og så på det menneske, der havde stillet den der, og som stod og så ned på hende med et spørgende udtryk i øjnene.

Hun trak vejret dybt. ”Hej, mor,” sagde Eloise.

”Lad mig forstå det rigtigt.”

Morens stemme var klar, og den trængte ind i hendes hoved som et bor.

”Du har ladet en forkælet, selvsikker italiensk playboy samle dig op … bogstaveligt! … og du tog uden videre med ham uden tøven eller overvejelse, gik i seng med ham inden for et døgn, og bagefter fulgte du i hælene på ham som en hundehvalp for at opdage …” hendes udtryk var sydende” … at han ikke kun viser sig at have en forlovet ventende hjemme i Rom, men også har til hensigt at beholde dig som sin elskerinde! Eloise, hvordan kunne du spilde dig selv på en mand som ham?”

Eloise lukkede øjnene. ”Det ved jeg ikke,” hviskede hun. Men hun vidste præcis, hvordan det var sket. Hvorfor det var sket. ”Han virkede så vidunderlig,” sagde hun knust.

Hendes mor snøftede. ”Ja, kvinder gør sig selv til grin hver eneste dag.” Hun trak vejret dybt. ”Det ved jeg alt om. Jeg gjorde mig selv til grin overfor din far.” Hun sukkede dybt og rejste sig. ”Du kan blive her, så længe du vil … men spild ikke tiden med at sørge over ham. Du skal være glad for, at du er sluppet af med ham!” Hendes stemme havde ændret sig og var blevet forretningsagtig. ”Det er bedst, at du begynder at arbejde igen. Jeg vil spørge mine bekendte, om der er nogen, der mangler en barneplejerske … det vil få dig til at tænke på noget andet end ham.”

Eloise blegnede og så ulykkelig ud.

Morens udtryk ændredes igen. ”Du vil komme over det, Eloise,” sagde hun ligeud, men der var også medfølelse i hendes stemme. ”Og du kom væk i tide … i modsætning til mig hvor du allerede var født, da din far forlod os til fordel for en avlshoppe. Din situation er helt anderledes. Ingen følger … gudskelov!”

Hun så på sit ur. ”Jeg bliver nødt til at gå,” sagde hun i sit sædvanlige bryske tonefald. ”Jeg kommer for sent på arbejde.”

Hun kyssede sin datter let på kinden, hvorefter hun gik og efterlod Eloise liggende ubevægelig på sengen.

Ingen følger havde hendes mor sagt. Men hun tog fejl. Helt og aldeles.

*

Der var et mørkt og dystert udtryk i Vitos øjne. Det havde der været i dagevis … lige siden han havde åbnet den korte sms fra Eloise. Ordene var mejslet i hans hjerne.

Du er den mest afskyelige mand, jeg kender. Hold dig væk fra mig for evigt. Eloise.

Han havde i dagevis negligeret hendes ordre og var fortsat med at bombardere hende med sms’er og beskeder på telefonsvareren med en tiltagende desperation og længsel efter hende. Han blev nødt til at finde hende, tale med hende, forklare …

Men han havde ikke fundet hende. Hun var taget ud til lufthavnen og var forsvundet. Hun var sandsynligvis rejst tilbage til England … men han oplevede til sin forfærdelse, at han ikke anede, hvor hun var. Hun havde arbejdet som fastboende barneplejerske … og havde ikke selv en adresse. Hun kunne være overalt …

Han havde sat privatdetektiver på opgaven, men de havde måttet give op. Alle senere sms’er og opringninger til hendes telefon var blevet blokeret.

Hun ønsker ikke, at jeg finder hende. Vil ikke have noget at gøre med mig.

Og som dagene gik, uden at han fandt hende, blev han nødt til at acceptere det.

Eloise var væk.

Hendes fravær fra hans liv åbnede et stort hul indeni ham … en fornemmelse af tab, der gav ham et bittert svar på det spørgsmål, han havde stillet sig selv, lige siden hun var kommet ind i hans liv.

Jeg ville vide, om hun virkelig var den eneste ene for mig … om hun var kommet til at betyde mere for mig end nogen anden kvinde, jeg har kendt.

Hans læber krusedes i smerte. For nu vidste han det. Hun var blevet langt mere end bare en kvinde i hans liv. Han vidste nu, at hun havde været helt anderledes. Vidste med sin konstante længsel efter hende, sit behov for at se hende række armene ud efter ham og ligge ved siden af ham i hans favn, være sammen med hende hele tiden …

Det var smertelig ironisk at kende svaret på spørgsmålet nu. Lige så grusomt som smerten ved at savne hende så meget. Lige så grusomt som den frustration, der nagede ham.

Jeg bønfaldt hende om at vente og høre på mig … at lade mig forklare, hvorfor jeg havde sagt, som jeg gjorde, foran Carla! Hvis hun bare havde givet mig chancen for at fortælle om Marlene og aktierne. Fortælle om Carla og hendes maniske behov for pludselig at have en forlovet!

Men det gjorde hun ikke … i stedet var hun forsvundet. Havde afvist ham fuldstændig.

Jeg troede, hun ville være medfølende, forstående … som hun altid var. Hun var der altid for mig.

Men nu var der kun den onde skygge af Carla og hendes maniske bitterhed. Han kunne se det i hendes blinde øjne, men han var ligeglad.

Og for hver dag, der gik, resignerede han overfor den kendsgerning, at han ikke kunne finde Eloise, og han følte sig lammet. Hvis Eloise var væk … hvis hun ikke kunne findes … var der så længere en grund til ikke at opfylde sin fars sidste ønske? Redde Viscari Hotels fra at blive opsplittet. Beskytte den arv, han var født til at passe på.

Så han besluttede at lade Carla få sit bryllup og fortælle verden, at hun ikke var blevet afvist af sin aristokratiske elsker, men at hun indgik et ægteskab for at opfylde sin mors store ønske. Men han sagde ligeud til sin stedkusine, at ægteskabet ville blive annulleret efter et halvt år. Carla kunne komme med alle de forklaringer, hun ønskede … han var ligeglad. Han ville beholde Guidos aktier og give Carla markedsværdien for dem, når de skiltes.

Og så ville det være overstået. Forbi.

Den forfærdelige lammelse tog plads i ham, og den ville aldrig forsvinde.

*

”Nu skal du rydde dit legetøj op, Johnny.”

Eloises stemme var glad. Glad og sprød.

Den fireårige dreng, hun passede, var en glad fyr, der ikke var ødelagt af sine forældres rigdom. Det var Eloises opgave, at det skulle fortsætte sådan. Hun havde været glad … taknemmelig … over at finde en stilling så hurtigt gennem morens kontakter og var flyttet ud i Carldon-familiens ejendom på Long Island.

Johnnys far arbejdede i Wall Street i familiens bank, hvor hans mor Laura også arbejdede, selv om hun havde planlagt at arbejde på deltid hjemmefra, når hun fik sit andet barn. Indtil da havde Johnny brug for en fastboende barneplejerske.

Hans forældre boede til hverdag i deres lejlighed på Manhattan og lagde de mange timer i jobbet, som topjob på Wall Street krævede, så de kunne tilbringe weekenderne på Long Island med deres søn, så Eloise var ofte alene sammen med Johnny i det store hus på Long Island bortset fra husholdersken Maria og chaufføren Giuseppe.

Det havde været en ubehagelig oplevelse at høre ægteparret tale italiensk med hinanden, men Eloise bed tænderne sammen og holdt ud.

Ligesom det gjaldt hele hendes liv.

Der var en tomhed indeni hende … en elendighed, hun ikke kunne slippe af med. Hendes mors formaning: Du er heldig, at du er sluppet af med ham, gjorde kun tomheden større. Hun vidste, hendes mor havde ret, men det forøgede kun smerten. Ligesom de pinefulde minder om, hvor lykkelig hun havde troet, hun ville blive sammen med Vito.

Hun kunne sige til sig selv utallige gange, at hun havde prøvet at være forsigtig, at hun havde advaret sig selv om, at det måske kun var en besættelse, en drøm.

Nej, det havde ikke været en drøm, men en beskidt affære med en mand, der var forlovet med en anden kvinde.

Jeg ville vide, hvad jeg følte for ham. Ville vide, om han var den mand, jeg skulle tilbringe resten af livet med. Jeg fandt for sent ud af sandheden …

Det var det grusomme ved det. Hun var allerede begyndt at spinde sine håb og drømme omkring ham … og selv om hun var 6.400 kilometer væk fra ham, blev hun stadig hjemsøgt af drømme om ham.

Hun blev fyldt af en giftig blanding af vrede og elendighed, der kom sammen med den velkendte kvalme. Hun kæmpede den tilbage. Åh, hvad nyttede det at have de her følelser? Hendes mor havde ret. Hun blev nødt til at komme over det … blev nødt til at glemme Vito. Hun måtte fortrænge sine følelser for ham, uanset hvordan de havde været … eller kunne være blevet til … det spillede ingen rolle nu.

Nu og fremover var der kun en ting, der betød noget. Der var kun en glæde at se frem til, kun en mening med hendes liv. Kun en måde at hele sit knuste hjerte på. Kærligheden til det barn der voksede indeni hende.

Hun løftede hovedet og bekæmpede sin smerte. Hun ville ikke lade den vinde. Det måtte ikke ske. Hendes fremtid ændrede sig for evigt, og det var det eneste, hun skulle fokusere på nu.

Kraftige beskyttelsesinstinkter vældede op i hende. Hendes tid sammen med Vito havde været en katastrofe … men der var kommet en velsignelse ud af det, som hun ikke havde ønsket, og som nu skulle være meningen med hendes liv.

Den eneste mening.

Hun blev ramt af endnu et kvalmeanfald …

*

Vito stod stiv og ubevægelig foran alteret i Santa Maria delle Fiore-kirken. Dens opulente barokke indretning passede godt til hans bruds smag. Hun var optændt af desperation efter at vise verden, at hun ikke var et kasseret væsen, der ikke var værdig til at blive contessa med et ældgammelt navn, men i stedet var den misundelsesværdige brud til en af Roms mest eftertragtede ungkarle, og hendes bryllup var lige så overdådigt, som Marlene kunne fremtrylle.

Vito ønskede blot at få det hurtigt overstået.

Holde sit løfte til sin døende far. Få onklens aktier tilbage. Sikre Viscari-arven.

Uanset hvad det kostede ham.

Et minde flagrede i hans hoved som en højtflyvende fugl.

Eloise som åbnede sine arme for ham, trak ham ind til sig, hendes duft, hendes vellugtende hår, hendes silkebløde hud, varmen i hendes øjne, hendes smukke mund …

Han skød mindet fra sig. Hun var ude af hans liv. Det, hun havde betydet for ham, var væk. Han ville aldrig få at vide, hvad det kunne være blevet til.

Han skiftede stilling. Hvad nyttede det at tænke på Eloise nu, hvor han skulle giftes med et anden kvinde? En kvinde som han ikke ønskede, ikke begærede. Men som brugte alle midler til at sikre det, hans familie havde opbygget på 100 år.

Han hørte orgelmusikken omkring sig, korets stemmer og vidste, at hans brud nærmede sig. Han hørte menigheden rejse sig. Så præsten nærme sig. Om få minutter skulle han giftes.

Ord vrimlede i hans hoved, mens han stod der stiv og ubevægelig, som om han var lænket af kræfter, han ikke kunne trodse. Fik ham til at udholde det med en styrke, han ikke kunne finde.

Er det det, du vil have mig til at gøre, papa? Er det sådan, du vil have mig til at få din brors aktier tilbage? Er det den pris, du vil have mig til at betale for dem?

Korets stemme nåede crescendo, før de tav.

Alle muskler i Vitos krop stivnede, som om han tvang sig selv til at stå fast. Carla stod ved siden af ham, hendes couture-brudekjole strejfede hans lår, hendes slørdækkede skikkelse var lige så stiv som hans, hendes tunge parfume var kvælende.

Han så ikke på hende. Kunne kun mærke den anspændthed, der bølgede gennem hende, da hun stod ved siden af ham, drevet af sine egne dæmoner.

Og hun tog ham med sig, og det forbandede han hende for.

Præstens klangfulde stemme lød over hans hoved. Der blev mumlet de latinske ord, der hørte til vielsesritualet. Ville han tage denne kvinde til ægte?

Vito fokuserede på præsten og så på alteret bagved. Så drejede han hovedet lidt for at se på Carla, der dirrede af spænding. Han blev nødt til at gøre det. Han var kommet så langt, havde gjort alt det her for at opfylde sit løfte til faren. Hvilket valg havde han?

Hvilket valg? Spørgsmålet rungede i hans hoved. Krævede et svar.

I et langt endeløst øjeblik stod han stille, mens spørgsmålet brændte i hans hoved. Så trak han vejret og afgav sit svar.

Alt syntes at foregå i slowmotion. Eller var det måske kun hans hjerne, der arbejdede langsomt. Han så præsten nikke til ham, som om han ikke havde hørt rigtigt. Bag sig hørte han en svag brummen, der lød som summende insekter. Og ved siden af sig kunne han høre Carla gispe højlydt.

Han vendte sig mod hende. Hun stirrede på ham. Stirrede på ham gennem sit slør med et udtryk i øjnene, der mindede om et rumvæsen fra en science fiction-film.

Han lukkede øjnene et øjeblik, så åbnede han dem igen. ”Jeg vil ikke gøre det her, Carla,” sagde han.

Han talte så lavt, at kun hun kunne høre ham. Men der var en sikkerhed i hvert ord.

”Jeg vil ikke gøre det mod mig selv … og jeg vil ikke gøre det mod dig. Det er en travesti. En rædsel. Det er ikke det, ægteskabet handler om … på nogen måde. Du fortjener bedre. Og det gør jeg også.”

Og det samme gør Eloise … hun fortjener ikke det, jeg gjorde mod hende.

Carla udstødte en lav lyd, der var næsten uhørlig. Hendes øjne blev slørede, hun svajede, og hendes krop faldt sammen. Vito lagde straks en arm omkring hende. Præsten trådte frem for at hjælpe med at støtte hende, og så kom Carlas mor farende, og hun så vred ud, da de førte Carla ud til sakristiet. Hans egen mor fulgte efter dem med ængstelse malet i ansigtet.

Mens han hjalp Carla ned på en stol, vendte han sig mod Marlene. Hans stemme var rolig, men stålsat.

”Jeg vil ikke gennemføre det her, Marlene,” sagde han og borede øjnene ind i hendes. ”Du kan fortælle alle, at Carla ikke ville giftes med mig, eller at hun er syg … du kan sige hvad du vil for at beskytte hende. Men jeg vil ikke længere være en del af din manipulation. Jeg vil betale dobbelt for Guidos aktier … men jeg vil ikke længere lade mig afpresse af dig. Gør det værste, hvis du vil.” Der lød et skrig bag ham. Det kom fra hans mor, der styrtede frem og tog fat i hans arm. Han vendte sig mod hende og førte hende lidt væk. Det vedkom ikke Marlene og hendes datter. Det handlede om hans mor og ham selv.

Og om hans far.

”Mamma,” sagde han blidt, men stadig stålsat. ”Da du stod ved siden af min far til dit bryllup, lovede du at elske og ære ham. Og jeg ærer ham også, hvilket er grunden til, at jeg ikke vil binde mig til det løfte, jeg gav ham. Et ægteskab med Carla ville være … uhæderligt. Uanset grunden kan det ikke retfærdiggøres. Hverken for hende eller for mig.”

Han trak vejret stødende.

”Jeg er ked af, at jeg ikke var modig eller beslutsom nok til at sige det før nu. Jeg har prøvet at gøre mit bedste, men det er ikke denne pris værd.”

Han så på hendes lamslåede ansigt og forpinte øjne.

”At gifte mig med Carla ville være uhæderligt mod alt det, der betyder noget for mig … alt det du og papa lærte mig at værdsætte. Selvrespekt, ærlighed, integritet … jeg vil ikke indgå denne pagt med djævlen … fordi det ville kaste skam over mig, min far og dig.”

Han lagde blidt armen omkring sin grædende mors skuldre. ”Det er på tide at gå hjem, mamma,” sagde han. ”Der er noget, jeg må gøre. Der er en, jeg skal finde.”

Eloise.

Og finde ud af hvad hun betyder for mig en gang for alle. En gang for alle.

6

”Hvad siger du til Eloise?” spurgte Johnnys mor.

”Tak!” udbrød den lille dreng og så på æsken, der havde et billede af en dinosaur udenpå.

Eloise havde købt den på Manhattan på sin fridag.

Da Johnny løftede låget og lagde brikkerne til puslespillet ud på bordet, vendte Laura sig mod Eloise.

”Hvordan gik det?” spurgte hun.

Der var både venlighed og omsorg i hendes stemme.

”Godt,” sagde Eloise. ”Ingen problemer. Alt er, som det skal være.”

”Det er godt,” sagde Laura varmt. ”Hvornår er din næste tid?”

”I næste måned, medmindre der er problemer.”

”Det kommer der forhåbentlig ikke,” sagde Laura smilende. ”Hvorfor går du ikke op og lægger benene op? Tag en friaften. Johnny og jeg kan lægge puslespillet, og John har lovet at være hjemme ved badetid.”

”Juhu,” udbrød hendes søn begejstret. ”Jeg elsker at bade med far. Han giver mig lov til at plaske.”

”Gør han virkelig?” sagde hans mor alvorligt, og de to kvinder udvekslede blikke. Så vendte hun tilbage til sin søn. ”Okay, først skal vi finde hjørnebrikkerne. Kan du finde nogen af dem?”

Eloise overlod det til dem og gik op på sit store værelse. Hun følte en smerte, der ikke havde noget at gøre med dagens lægebesøg. Johnny var en glad dreng, og hans forældre var varme og kærlige og elskede både hinanden og deres søn.

Den slags familie Eloise længtes efter at få selv. Den slags familie, hun engang havde drømt om at få med Vito …

Nej! Hold nu op! Tænk ikke på det naive håb, du engang fyldte dit dumme hoved med.

Hun havde sagt til sig selv, at deres romance var som champagne … og advaret sig selv om, at hun en morgen ville vågne og opdage, den var fad og doven.

Men den var ikke blevet fad og doven … den var blevet til bitter galde.

En galde hun måtte svælge. Resten af sit liv.

I det mindste havde hun sin mors støtte. Og der lå en ironi i det, som bare gjorde den endnu mere bitter.

”Det bliver ikke let, Eloise, men hvem har også sagt, at det er let at være kvinde? Det gælder i alt fald, når en egoistisk mand har været på spil!”

Nej, det ville ikke blive let. Men sådan var det. Hendes kærlighed skulle nu kun have ét fokus.

Da hun lukkede døren til børneværelset bag sig, lød der en perlende latter fra Johnny og hans mor. Det fremkaldte igen smerten.

En glad lille dreng, omgivet af en glad og kærlig familie, en mor og far der levede i et lykkeligt ægteskab.

Det vil aldrig ske for mig. Ikke nu.

Hun blev trist og ked af det. Hun havde hele livet drømt om at få en lykkelig familie … ikke en som hendes egen … og nu var det udelukket for evigt.

*

Vito faldt ned i sin skrivebordsstol og blev fyldt af en dyb fortvivlelse. Det bestyrelsesmøde, han lige havde forladt, havde været knusende og fået ham til at indse, hvad han lige havde gjort.

Hvad Marlene havde gjort.

Hun havde udført sin beslutning … solgt Guidos aktier til Nic Falcone. Solgt dem samme dag, Vito havde forladt kirken. Og Falcone havde siddet arrogant overfor ham til bestyrelsesmødet og krævet sin andel af hotelkæden, som han nu ejede halvdelen af.

Den efterfølgende diskussion havde været … vanskelig. Vito … og resten af bestyrelsen … havde spillet så meget hård hund, som hans position tillod det, og langt om længe havde de indgået en skriftlig aftale. Men tabet af hver eneste ejendom, Falcone havde taget fra ham, føltes som en kniv i hans hjerte.

Der var kun en ting, der kunne mindske det smertelige tab.

At finde Eloise.

Jeg vil ikke give afkald på hende. Det kan jeg ikke.

Han blev nødt til at finde hende og finde ud af, om han kunne redde noget af det hæslige rod, han havde lavet, noget der var værd at kæmpe for.

De lange triste måneder uden hende havde vist ham, hvad han havde mistet, da hun forlod ham. Så nu indledte han jagten på hende med fornyede kræfter. Men alle uden resultat. Nu var der kun én mulighed tilbage. Et vildt sats. Ville det virke? Kunne det virke? Indtil videre havde intet virket.

Hans fortvivlelse blev endnu større. Hans udtryk endnu mørkere.

Det gav et sæt i ham, da telefonen ringede. Indtil vedkommende begyndte at efterlade en besked. Så greb Vito telefonen og hørte, hvad vedkommende sagde.

Da samtalen var forbi, tilkaldte han straks sin PA. ”Du skal bestille et fly til mig til i aften,” sagde han.

Og først nu kom der liv i hans øjne. Af lettelse. Af en følelse, der ikke havde været der længe. Af håb.

*

”Juhu, juhu! Kom og se.” Johnnys begejstrede udbrud trak Eloise hen til vinduet, hvor Johnny stod og kiggede ud på en bil. Da den lange, lave røde bil blev gasset op, gav det et sæt i hende.

Vito havde kørt i en bil magen til den …

Det fremkaldte straks billeder af hende og Vito, der kørte på en autostrada, mens hun så på ham. Han så så fantastisk godt ud med sine designersolbriller og hænderne om rattet, mens han nød farten.

Hun tvang billedet væk. Vito var langt væk, og hun blev nødt til at fortsætte livet uden ham … hvad nyttede det at tænke på deres tid sammen?

Hun så tomt ned, da bildøren gik op, og chaufføren steg ud.

Hun blev svimmel og gispede højt.

Det var Vito.

Vito her … nu … udenfor huset. Han gik op mod huset og forsvandt af syne. Hun følte sig lammet af chok.

Johnny susede hen mod døren. ”Jeg vil ned og se bilen!” udbrød han.

Det ringede på dørtelefonen, og Johnny løb hen og tog den.

Han vendte sig begejstret mod Eloise. ”Bilmanden vil se dig! Skynd dig. Kom nu.” Han trak hende hen mod døren.

Hans lille hånd formåede ikke at få hende til at bevæge sig. Hun var ude af stand til at tænke rationelt.

Der eksisterede kun en sætning i hendes hjerne.

Det er Vito … det er Vito … det er Vito …

Men det var umuligt. Vito var i Italien. I Rom. Med sin kone. Det kunne ikke være ham, fordi han ikke vidste, hvor hun var. Så hvordan havde han fundet hende? Og hvorfor?

Hendes tanker var usammenhængende, født af følelser der raslede rundt i hende som sten i en vaskemaskine. Hun prøvede at få styr på sig selv og bekæmpe det chok, der bølgede gennem hende.

Johnny slap hende, åbnede døren og løb ud. Hun skyndte sig efter ham … han var hendes ansvar, og hun måtte tage sig af ham. Men på trappeafsatsen stivnede hun.

Vito stod i hallen nedenunder og talte med Giuseppe. Hun hørte italiensk og så Giuseppe tage Vitos hånd. Så Vito dreje hovedet, da Johnny trak i hendes hånd for at få hende med nedenunder. Så Vitos ansigtsudtryk.

”Eloise!”

Han havde taget solbrillerne af og stirrede bare på hende. Stirrede på hende og drak synet af hende med øjnene, som om hun var vand i et udtørret land.

”Eloise …” Han gentog hendes navn. Stønnede let.

Hun mødte hans blik. Fandt styrke i det.

Så dukkede Marias runde skikkelse frem i den anden ende af hallen, skyndte sig hen til Vito og rablede løs på italiensk. Vito smilede til hende, og Eloise kunne høre ham takke hende inderligt.

Eloise var stadig lammet og lod Johnny trække hende ned ad trappen. Han slap hende for foden af trappen, for hen til Vito og trak i hans bukseben.

”Jeg skal se din bil!” udbrød han.

Vito så ned på ham og satte sig på hug. Smilede til den lille dreng. Mod sin vilje mærkede Eloise, at hendes hjerte sprang et slag over.

”Skal det være nu?” spurgte Vito og morede sig over hans iver.

”Ja,” bekræftede Johnny og var, som kun en fireårig kan være det, uanfægtet af den spændte atmosfære omkring ham. ”Kom nu!”

Han greb Vitos hånd for at trække ham med hen til døren.

Vito rettede sig op og gjorde blidt sin hånd fri af Johnnys. ”Om lidt, okay?”

Han purrede op i Johnnys hår, og igen blev Eloise overvældet af følelser. Men denne gang ikke af minder.

Nej! Tænk ikke på det … gør det ikke.

Hun havde aldrig før set Vito sammen med børn, havde aldrig set denne afslappede attitude. Hans munterhed. Glæde. Som om det var helt naturligt for ham.

Så trådte Giuseppe frem. ”Skal jeg ikke vise dig den?” spurgte han Johnny og så spørgende på Vito.

Vito nikkede taknemmeligt. Giuseppe fulgte med Johnny, og Maria gik hen og åbnede døren til biblioteket og gjorde tegn til Vito og derefter til Eloise.

Men Eloise kunne ikke bevæge sig. Vito så på hende og fæstnede hende til stedet. Det lette smil fra før var forsvundet. Nu var hans munterhed forsvundet og erstattet af anspændthed, da han gik hen til hende.

”Eloise, jeg bliver nødt til at tale med dig.”

Hans stemme var lav og vibrerende og lød lige så indtrængende som den dag, han havde fortalt hende, at han skulle giftes med den kvinde, der var stormet ind i deres suite, ind i hendes liv og havde ødelagt alt undervejs. Trampet på det, de havde … det de kunne have haft.

Eloise, der stadig var opmærksom på, at Maria stadig holdt døren til biblioteket, vaklede forbi hende ind i det store rum. Vito fulgte efter hende. Først da Maria havde lukket døren, kunne hun få et ord frem.

”Hvordan fandt du mig? Det kan du umuligt have gjort!” Hendes stemme var skinger og halvkvalt.

”Ja!” sagde Vito hårdt, ”du gjorde det umuligt. Og jeg ved hvorfor, Eloise … jeg forstår, hvorfor du gjorde det.”

Hendes øjne lynede. Vito havde fundet hende … men det var nytteløst … det var umuligt for hende at have mere at gøre med ham. Følelserne bølgede gennem hende. Men det spillede ingen rolle, at hendes øjne drak synet af ham, at bare tanken om ham fik det til at dunke i hende, fordi det var stadig umuligt … totalt umuligt!

Han talte igen, og hun hørte, da han tog et stykke sammenfoldet papir op af inderlommen. Han åbnede det, og Eloise syntes, det så ud, som om siden var revet ud af et magasin.

”Det gik sådan til. Maria så det og satte sig i forbindelse med mig.”

Han rakte hende siden. Hun ville ikke se på det. Flere følelser bølgede gennem hende, men der var kun en, hun ville tillade. Vrede.

”Uanset hvordan du har gjort det, har du spildt tiden! Hvis du er kommet for at fortælle mig, at du vil have mig til at komme tilbage og være din frille, kan du glemme alt om det. Gå tilbage til din kone, Vito. Gå tilbage til hende. For jeg ville ikke høre på dig dengang, og jeg vil ikke høre på dig nu … jeg vil aldrig vide, hvad du har at sige.”

Hans kæbemuskel vibrerede. ”Vær sød at se på det, Eloise.” Han skubbede papiret hen mod hende over bordet og vendte det, så hun kunne se det.

Hun kunne se fotografiet selv på denne afstand. Det var Vito og hende.

Hun var i en aftenkjole, og Vito stod ved siden af hende … det måtte have været til et af de utallige cocktailselskaber på hans hotelrundtur, da hun havde fulgt ham i hælene som en hundehvalp.

Men der var også et andet fotografi på den modsatte side … kun af Vito. Det var hans hoved og overkrop, der så direkte på hende fra siden.

Og under det var der en overskrift skrevet med store bogstaver … på italiensk. Hun kendte den slags magasiner, der fokuserede på de rige og berømte.

”Der står,” sagde Vito med en sær stemme: ”Hjælp mig med at finde hende, min allersmukkeste Eloise! Jeg blev nødt til at finde dig, Eloise. Fordi der er noget, jeg må fortælle dig, og noget jeg vil bønfalde dig om.”

Han gik målbevidst hen mod hende. Hans øjne var hele tiden fokuseret på hende, fokuseret som en laserstråle. Der var kun en meter mellem dem. Hans nærhed var uudholdelig. Han var uden for rækkevidde på grund af ægteskab og bedrag.

”Jeg vil ikke høre det. Jeg vil ikke høre det,” skreg hun og rystede på hovedet i et forsøg på at forsvare sig mod hans angreb.

Følelser bølgede gennem hende … overraskelsen over at se ham brændte gennem hende som en skovbrand. Antændt af den voldsomme vrede over det, han havde gjort mod hende.

Hun tvang ordene frem. ”Jeg vender ikke tilbage til dig, Vito. Jeg har sagt, at du var afskyelig …”

”Ja,” sagde han anspændt, ”jeg har opført mig afskyeligt overfor dig. Men …” Han trak besværet vejret. ”Det var ikke min mening. Jeg var … fanget i en fælde.”

Eloise lo bittert. ”Ja, det siger gifte mænd altid! Lad nu være med at sige, at din kone ikke forstår dig.”

Der var en spottende klang i hendes stemme, der forstørrede hendes vrede. Vrede som hun blev nødt til at holde i kog.

For hvis hun ikke følte vrede mod Vito, så …

Nej, jeg kan ikke tillade mig at føle andet! Det kan jeg bare ikke.

Hans udtryk blev endnu mere anspændt. Hans kindben så ud, som om de var mejslet i marmor, hans mund var en tynd streg. Hun kunne se anspændtheden i hans stive skuldre og krop.

”Jeg har ikke nogen kone.” Ordene faldt som sten fra hans mund. ”Brylluppet blev aldrig gennemført.”

Udtrykket i hans øjne fik hende til at holde vejret. Der var en heftig styrke i dem.

”Det er grunden til, at jeg er her, Eloise. For at sige det til dig!”

Hendes ansigt trak sig sammen. Et øjeblik skød følelser som fosfor gennem hende. En voldsom længsel brændte i hende. Hun lagde en hånd på maven og mærkede igen længslen. En længsel efter at klynge sig til den drøm, der var opstået på grund af det, han lige havde fortalt hende.

Ingen kone … han har ikke nogen kone. Så kunne vi … åh, kunne vi …?

Men så gik flammen ud. Hvilken forskel gjorde det efter alt det, han havde gjort mod hende?

”Forventer du, at jeg kaster mig i dine arme?” skreg hun. ”At jeg tilgiver dig for det, du gjorde mod mig? Forventer du det?”

Vito fik et stramt drag om munden. Han rystede på hovedet. ”Jeg forventer ingenting, Eloise.” Han trak luft ned i lungerne. ”Jeg er kun kommet her for at forklare dig, hvorfor jeg gjorde, som jeg gjorde.”

Han tav, men brød ikke øjenkontakten.

”Jeg beder dig kun om at høre på mig.” Han svælgede. ”Jeg ved, du nægtede at lade mig tale med dig og prøve at forklare, og jeg forstår hvorfor  … men nu hvor jeg ikke har nogen kone, beder jeg dig kun om en ting. At du hører på mig.”

Hans stærke blik borede sig igen ind i hendes.

”Vil du lade mig forklare det?” spurgte han.

Eloise fik et stramt drag om munden, og hun stak hagen frem. Hun følte sig tung som bly.

”Agter du at komme med undskyldninger for, hvorfor du gjorde, som du gjorde?” Der var en kulde i hendes stemme, som hun ikke prøvede at skjule.

Han rystede på hovedet. ”Ikke undskyldninger … grunde. Grunde jeg ikke havde mulighed for at forklare dig i Rom. Grunde jeg vil give dig nu.”

Han trak vejret dybt og håbede, at hun ville lade ham forklare, før hun flygtede fra ham.

”Jeg gik med til at gifte mig med min stedkusine, Carla,” sagde Vito, som om han måtte tvinge ordene frem, ”fordi det ville give mig mulighed for at komme i besiddelse af de aktier i Viscari Hotels, som hendes mor, Marlene, havde arvet efter min onkel Guido … hendes afdøde mand. Det var grunden. Den eneste grund.”

Eloise veg tilbage og blegnede, som om han havde slået hende. Hun stirrede vredt på ham og mærkede galden stige op i halsen. ”Du solgte mig for en håndfuld aktier,” sagde hun.

Hendes stemme var hul. Bitterheden i hendes hals brændte som syre. Tankerne hvirvlede rundt i hendes hoved.

Det var alt, hvad jeg var for ham … al den værdi jeg havde. Mindre end en håndfuld aktier i hans dyrebare hotelkæde. Og af den grund gik han med til at gifte sig med en anden kvinde. Troede jeg ville finde mig i det.

Smerten skar som knive i hende.

”Du solgte mig for en håndfuld aktier,” gentog hun. ”Det var grunden til, at du lod mig gennemgå det, jeg gjorde. Du indvilligede i at gifte dig med en anden af den grund!”

Hans kæbemuskel vibrerede igen. ”Som du siger,” sagde han stramt.

Hun stirrede på ham. ”Hvordan kunne du, Vito? Hvordan kunne du synke så lavt? Selv om du er rig, ville du have mere og var parat til at gifte dig for det. Holdt mig for nar og gjorde mig til grin ved at tage mig med til Rom for næsen af den kvinde, du skulle giftes med. Tror du virkelig, at jeg vil ændre mening om dig, fordi du kommer her og fortæller mig om det?” Der var afsky og vrede i hendes stemme. Hun blev nødt til at folde fast i det … fordi det var den eneste mulighed for at undertrykke sit håb og sin længsel.

Han bevægede sig hvileløst. Det så ud til, at han havde givet op. Der var ikke længere liv i hans øjne, ingen følelser. Han tog magasinsiden, der lå forladt på bordet, foldede den mekanisk og lagde den tilbage i sin brystlomme.

Så så han igen på Eloise. ”Jeg har sagt det, jeg er kommet for at sige, Eloise,” sagde han. ”Jeg har opsøgt dig for at sige det … forklare dig, hvorfor jeg gjorde, som jeg gjorde.