5 AM
CLUB

BRUG DIN MORGEN PÅ
AT FORANDRE DIT LIV

Oversat af
Lene Støvring

BESKED FRA FORFATTEREN + DEDIKATION

Jeg er utrolig taknemmelig for, at denne bog er endt i dine hænder. Jeg håber inderligt, den vil lade dine evner og talenter udfolde sig til deres fulde potentiale. Og at den vil skabe revolutioner af heroisk transformation af din kreativitet, produktivitet, fremgang og de tjenester, du yder verden.

5 AM Club er baseret på et koncept og en metode, jeg – med stor succes – har undervist berømte iværksættere, ledere af legendariske virksomheder, sportssuperstjerner, musikikoner og medlemmer af kongelige familier i i mere end 20 år.

Jeg skrev denne bog hen over en fireårig periode i Sydafrika, Canada, Schweiz, Rusland, Brasilien og Mauritius. Indimellem strømmede ordene legende let som en blid sommerbrise, andre gange var det en kamp. Sommetider var jeg fuldkommen drænet for kreativitet og havde lyst til at kaste håndklædet i ringen, andre gange blev jeg drevet videre af en intens, spirituel proces; en fornemmelse af ansvar, der rakte ud over mine egne behov.

Jeg har givet mig fuldt ud i den proces, det var at skrive denne bog til jer. Og jeg sender en stor tak til alle de gode mennesker i hele verden, der har bakket mig op i færdiggørelsen af 5 AM Club.

Så derfor dedikerer jeg helhjertet denne bog til dig, læseren. Verden har brug for flere helte, og hvorfor bare sætte sig ned og vente på dem – når du har potentialet til selv at blive en Startende i dag.

Med kærlighed + respekt

”Vi har en evighed til at fejre sejrene, men kun et par timer inden solnedgang til at vinde dem.” – Amy Carmichael

”Det er aldrig for sent eller, i mit tilfælde, for tidligt at blive, hvem end du ønsker at være … Jeg håber, du lever et liv, du er stolt af. Hvis ikke, så håber jeg, du har styrke til at starte forfra.” – F. Scott Fitzgerald

”De, der danser, bliver anset for gale af dem, der ikke kan høre musikken.” – Friedrich Nietzsche

1

Den farlige gerning

En pistol ville være for voldeligt. En løkke ville være for gammeldags. Og et snit hen over håndleddet ville være for tavst. Så spørgsmålet blev: Hvordan kunne man gøre en ende på et engang storslået liv på en hurtig og effektiv måde, med et minimum af svineri, men med maksimal virkning?

For blot et år siden havde omstændighederne været langt mere håbefulde. Forretningskvinden havde været hyldet som himmelstormer i sin branche, var toneangivende og filantropisk. Hun var sidst i trediverne og styrede den teknologivirksomhed, hun havde startet på sit kollegieværelse, mod stadigt større markedsdominans, mens hun fremstillede produkter, hendes kunder beundrede.

Alligevel blev hun overrumplet af et ondsindet og jalousidrevet kup, der betragteligt ville svække hendes andel i den virksomhed, hun havde brugt det meste af sit liv på at opbygge, og tvinge hende til at finde et nyt job.

Det ondskabsfulde i disse begivenheder blev for meget for forretningskvinden. Under hendes som regel iskolde ydre bankede et omsorgsfuldt, medfølende og dybt hengivent hjerte. Hun følte sig svigtet af livet selv. Og følte, at hun havde fortjent så meget bedre.

Hun overvejede at tage et stort glas sovepiller. På denne måde ville den farlige gerning blive mindre beskidt. Bare tag dem alle og få det overstået i en fart, tænkte hun. Jeg kan ikke bære smerten.

Så landede hendes blik på noget på den stilfulde egetræskommode i hendes kridhvide soveværelse – en billet til en konference om personlig optimering, hun havde fået af sin mor. Forretningskvinden havde som regel ikke meget tilovers for mennesker, der gik til sådan nogle events; hun kaldte dem ’stækkede’ og sagde, at de søgte råd og vejledning hos pseudo-guruer, til trods for at de selv allerede havde alt det, der skulle til for at leve et produktivt og succesrigt liv.

Måske var det på tide at genoverveje. Hun kunne ikke se mange andre muligheder. Enten tog hun til det seminar – og oplevede et eller andet gennembrud, der ville ændre hendes liv. Eller også ville hun finde fred. Via en hurtig død.

2

En daglig filosofi om at blive legendarisk

”Lad ikke din ild dø hen, glød efter uerstattelig glød, i den håbløse sump af ’ikke-helt’, ’ikke-endnu’ og ’ikke-nogensinde’. Lad ikke din sjæls helt sygne hen i ensom, frustreret higen efter det liv, du fortjente og aldrig har kunnet nå. Den verden, du higer efter, kan opnås. Den eksisterer. Den er virkelig. Den er mulig. Den er din.” – Ayn Rand

Han var en taler af den fineste slags. En vaskeægte Tryllebinder.

Han stod ved slutningen af en legendarisk karriere, mere end 80 år gammel og respekteret i hele verden som værende inspirationens mester, en legende inden for lederskab og en sand statsmand, der hjalp almindelige mennesker med at opfylde deres største potentialer.

I en kultur fyldt med omskiftelighed, tvivl og usikkerhed trak Tryllebinderen fyldte stadioner af mennesker, der ikke alene drømte om at leve mesterlige liv fyldt med kreativitet, produktivitet og velstand, men også at leve på en måde, der lidenskabeligt ophøjer menneskeheden. Sådan at de, når alt var forbi, ville vide, at de ville få et vidunderligt eftermæle og have efterladt sig noget til kommende generationer.

Denne mands arbejde var unikt. Han blandede indsigter, der styrkede vores karakters indre kriger, med idéer, som ærede den sjælfulde digter, der bor i vores hjerter. Hans budskab viste almindelige mennesker, hvordan de kunne få succes i selv de højeste niveauer i forretningslivet og stadigvæk føle magien ved at have levet et rigt liv. Så vi vender tilbage til den følelse af ærefrygt, vi engang havde, inden en hård og kold verden placerede vores medfødte genier i et bondageorgie af kompleksitet, overfladiskhed og teknologisk distraktion.

Tryllebinderen var høj, men hans fremskredne alder gjorde ham en smule foroverbøjet. Når han gik hen over scenen, gik han forsigtigt, men graciøst. Et koksgråt, nålestribet, perfekt skåret jakkesæt gav ham et elegant udseende. Et par blåtonede briller gjorde ham lige præcis tilpas cool.

”Livet er for kort til at være fedtet med sine talenter,” sagde Tryllebinderen til de tusindvis af mennesker. ”Du er født med muligheden for og forpligtelsen til at blive legendarisk. Du er bygget til at opnå projekter i mesterværksklassen, skabt til at opfylde usædvanlig vigtige mål og blevet til, så du kan arbejde for det gode på denne lille planet. Du er i stand til at generobre eneherredømmet over din oprindelige, enestående betydning i en civilisation, der er blevet ganske uciviliseret. Til at genopbygge din storhed i et globalt samfund, hvor størstedelen køber lækre sko og anskaffer sig dyre ting, men sjældent investerer i et bedre jeg. Dit personlige lederskab fordrer – nej, kræver – at du dropper at være cyberzombie, der konstant tiltrækkes af digitale apparater, og i stedet omstrukturerer dit liv, så det fremstår behersket, afspejler anstændighed og giver afkald på den selvcentrerethed, der begrænser gode mennesker. Verdens storslåede mænd og kvinder var alle mennesker, der gav, ikke tog. Giv afkald på den almindelige vildfarelse, at dem, der akkumulerer mest, vinder. Gør i stedet noget, der er heroisk – noget, der ryster dit marked med kvaliteten i det originale produkt og den hjælp, produktet yder. Og mens du gør det, vil jeg råde dig til, at du også skaber et privatliv, der har en stærk moral, er rigt på eventyrlig skønhed og urokkeligt, hvad angår beskyttelsen af din indre ro. Kære venner, dette er måden, hvorpå I kommer til at flyve højt oppe blandt englene. Og gå side om side med guderne.”

Tryllebinderen tav et øjeblik. Han tog en stor mundfuld luft; så stor som et bjerg. Hans vejrtrækning blev anstrengt og fik en hvæsende lyd, når han trak vejret ind. Han så ned på sine stilige, sorte støvler, der var militæragtigt blankpolerede.

Dem, der sad på forreste række, så en enkelt tåre glide ned ad det ældede, engang smukke ansigt.

Hans blik forblev nedslået. Hans stilhed var larmende. Tryllebinderen virkede usikker.

Efter en række stressende øjeblikke, der havde fået nogle af publikummerne til at rykke uroligt på sig i stolene, lagde Tryllebinderen mikrofonen fra sig. Han stak forsigtigt hånden i lommen og trak et kridhvidt, sammenfoldet lommetørklæde frem. Han tørrede sin kind.

”I kan alle selv bestemme jeres livsforløb. I har alle evnen til at være fortræffelige. Ingen i dette lokale er tvunget til at sidde forkrampede og overgive jer til den massemiddelmådighed, man ser overalt i samfundet, sammen med den kollektive afprofessionalisering, erhvervslivet så tydeligt udsættes for. Begrænsning er ikke andet end en mentalitet, som alt for mange mennesker praktiserer hver eneste dag, indtil de tror, at det er virkeligheden. Det knuser mit hjerte at se, hvor mange potentielt handlekraftige mennesker der sidder fast i en historie, som handler om, hvorfor de ikke kan være noget særligt, både professionelt og personligt. I skal huske på, at jeres undskyldninger er forførere, jeres frygt er løgnere, og jeres tvivl er tyve.”

Mange nikkede. Nogle stykker klappede. Så klappede mange flere.

”Jeg forstår jer godt. Det gør jeg virkelig,” fortsatte Tryllebinderen.

”Jeg ved, I har haft svære perioder i jeres liv. Det har vi alle. Jeg forstår godt, at I måske føler, tingene ikke er endt, som I forestillede jer, da I var børn og stadig fulde af fantasi, længsler og forundring. I har ikke ligefrem planlagt, at hver dag tager sig fuldstændig ens ud, har I? I et job, der er ved at kvæle jeres sjæl. Hvor I skal tage jer af stressende bekymringer og uendelige ansvarsområder, som lammer jeres originalitet og stjæler jeres energi. Hvor I hungrer efter betydningsløse bestræbelser, er sultne efter den øjeblikkelige tilfredsstillelse af ligegyldige behov, som tit er drevet af en teknologi, der gør os til slaver i stedet for at sætte os fri. At gennemleve den samme uge et par tusind gange og kalde det et liv. Jeg er nødt til at fortælle jer, at alt for mange af os dør som 30-årige og bliver begravet som 80-årige. Så jeg forstår jer godt. I havde håbet, det ville være anderledes. Mere interessant. Mere spændende. Mere tilfredsstillende, specielt og magisk.”

Tryllebinderens stemme skælvede, da han sagde de sidste ord. Et øjeblik kæmpede han for at trække vejret. Et bekymret udtryk gav ham en dyb fure i panden. Han satte sig på en cremefarvet stol, en af hans assistenter omhyggeligt havde placeret i den ene side af scenen.

”Og ja, jeg er klar over, at der også er mange i dette rum, der lige nu elsker de liv, de fører. I er storslåede succeser i verden, godt kørende, og I beriger jeres familier og samfund med en elektricitet, der grænser til det overnaturlige. Godt klaret. Bravo. Og alligevel har også I oplevet perioder, hvor I har været fortabte i det iskolde og faretruende mørke. I har også oplevet, hvordan jeres storslåede kreativitet og jeres berømmede produktivitet er kollapset til en lillebitte cirkel af bekvemmelighed, frygtsomhed og følelsesløshed, der forrådte jeres indre palæer fyldt med dygtighed og jeres store reservoirer af mod. Også I er blevet skuffede af de ufrugtbare vintre, et svagt levet liv resulterer i. Også I er blevet nægtet mange af jeres mest geniale barndomsdrømme. Også I er blevet såret af folk, I stolede på. Også I har fået jeres uskyldige hjerter knust, fået jeres liv decimeret, som et land, der ligger ødelagt tilbage, efter at ambitiøse, udenlandske indtrængende har infiltreret det.”

Der var faretruende stille i den store konferencesal.

”Ligegyldigt hvor på livets vej du befinder dig, må du endelig ikke lade smerten ved en uperfekt fortid stå i vejen for det vidunderlige ved en formidabel fremtid. I er så langt mere magtfulde, end I måske for nuværende forstår. Storslåede sejre – og ligefrem velsignelser – venter jer. Og I er lige præcis der, hvor I skal være for at foretage den vækst, der er nødvendig for, at I kan føre det usædvanlig produktive, ekstremt fænomenale og exceptionelt indflydelsesrige liv, I har fortjent efter de barske prøvelser, I har været igennem. Lige nu er der intet galt, heller ikke selvom det føles, som om det hele er ved at falde fra hinanden. Hvis det lige nu føles, som om dit liv er noget rod, er det simpelthen, fordi din frygt er større end din tro. Med lidt øvelse kan du lære at skrue ned for lyden af dit frygtsomme jeg. Og skrue op for din mest sejrrige side. Sandheden er, at hver eneste udfordring, du har oplevet, hver eneste giftige person, du har mødt, og alle de prøvelser, du har gennemlevet, har været de perfekte forberedelser til at gøre dig til den person, du er i dag. Du havde brug for denne læring for at aktivere de skatte, talenter og styrker, der nu er vågnet i dit indre. Intet var et uheld. Intet var spildt. Du er med sikkerhed lige præcis der, hvor du har brug for at være for at påbegynde det liv, du ønsker allermest. Et, der kan gøre dig til den, der både bygger imperier og ændrer verden. Og måske endda skaber historie.”

”Det lyder alt sammen meget nemt, men det er en hel del sværere i virkeligheden,” råbte en mand med rød baseballkasket, der sad på femte række. Han var iført en grå T-shirt og hullede jeans af den slags, der allerede er hullede, når man køber dem i det lokale shoppingcenter. Udbruddet kunne have virket som mangel på respekt, men deltagerens stemmeføring og kropssprog udtrykte oprigtig beundring for Tryllebinderen.

”Jeg er enig med dig, dit vidunderlige menneske,” svarede Tryllebinderen. Hans elegance påvirkede alle tilstedeværende, og hans stemme virkede på en eller anden måde kraftigere, da han rejste sig op fra stolen. ”Idéer er intet værd, medmindre de føres ud i livet. De mindste handlinger er altid langt mere værd end de mest storslåede intentioner. Og hvis det var nemt at være et storslået menneske, så ville alle være det. Ved du, hvad jeg mener?”

”Klart, mand,” svarede manden med den røde kasket, mens han gned sin underlæbe med en finger.

”Samfundet har solgt os en række usandheder,” fortsatte Tryllebinderen. ”At fornøjelse er at foretrække frem for det forfærdende, men dog storslåede faktum, at alle muligheder kræver hårdt arbejde, jævnlig genopfindelse og en dedikation så dyb som de dybeste have, for at vi dagligt tør forlade vores trygge havne. Jeg mener, at selvtilfredshedens forførelse og et mageligt liv i bund og grund er hundrede gange mere skånselsløst end et liv, hvor man sætter alle sejl til og kæmper ufortrødent for sine mest geniale drømme. Verdensklasse begynder, hvor din komfortzone slutter – det er en leveregel, de mest succesrige, mest indflydelsesrige og de lykkeligste mennesker altid husker.”

Manden nikker. Grupper af folk blandt publikum gør det samme.

”Fra vi er ganske unge, bliver vi programmeret til at tro, at det ikke bør kræve nogen videre indsats at bevæge sig igennem livet og bevare loyaliteten til værdierne dygtighed, opfindsomhed og anstændighed. Så hvis det indimellem bliver svært, og tingene kræver lidt tålmodighed, så tror vi, at vi er på den gale vej,” kommenterede Tryllebinderen, mens han greb om stolens armlæn og atter satte sin tynde skikkelse ned.

”Vi har fremelsket en kultur af bløde, svage og sarte mennesker, der ikke kan holde, hvad de lover, der vægrer sig ved at forpligte sig, og som giver op, i samme øjeblik de møder den mindste smule modstand.”

Taleren sukkede højlydt.

”Svært er godt. Det er meningen, at sand storhed og opfyldelsen af jeres medfødte intellekt skal være svært at opnå. Kun dem, der er passionerede nok til at gå hele vejen ud til kanten af deres mest yderligtgående grænser, vil kunne udvide dem. Og den lidelse, man gennemgår på vejen til at virkeliggøre sine specielle evner, enestående færdigheder og mest inspirerende ambitioner, er en af de største kilder til menneskelig tilfredsstillelse. En afgørende nøgle til lykken – og indre fred – er at vide, at du har gjort alt, der krævedes, for at gøre dig fortjent til dit udbytte og lidenskabeligt har investeret tilstrækkeligt med vovemod for at blive den bedste version af dig. Jazzlegenden Miles Davis strakte sig milevidt ud over det normale inden for sit felt og vidste, hvordan han fik mest muligt ud af sit storslåede potentiale. Michelangelo ofrede sig voldsomt både mentalt, følelsesmæssigt, fysisk og spirituelt, når han frembragte sin storslåede kunst. Rosa Parks, en helt almindelig syerske, havde et helt enestående mod til at udholde afstumpet ydmygelse, da hun blev arresteret for at nægte at flytte sig fra sin plads i en raceadskilt bus, hvilket blev startskuddet til borgerrettighedsbevægelsen. Charles Darwin udviste den slags beslutsomhed, virtuositet kræver, da han studerede rankefødder – ja, rankefødder – i otte lange år, inden han formulerede sin berømte evolutionsteori. Denne slags dedikation til at optimere sin ekspertise ville i vores moderne verden blive kaldt ’tosset’ af langt de fleste mennesker, der tilbringer enorme dele af deres uerstattelige liv med at se på strømme af selfies, virtuelle venners morgenmad og voldelige videospil,” bemærkede Tryllebinderen, mens han så ud over kanten af sine briller, som om han havde sat sig for at se hver eneste af publikummerne i øjnene.

”Inden Stephen King solgte Carrie, den bog, der gjorde ham berømt, arbejdede han som engelsklærer i high school og på et industrivaskeri,” fortsatte den aldrende taler. ”Åh ja, og I skal vide, at King blev så modløs af afvisningerne og afslagene, at han smed det manuskript, han havde siddet i sin nedslidte husvogn og skrevet, i skraldespanden og gav op. Det var først, da hans kone, Tabitha, fandt manuskriptet, mens hendes mand var væk, børstede cigaretasken af det, læste bogen og fortalte forfatteren, at den var genial, at King sendte den til et forlag. Og selv da var hans forskud for rettighederne kun sølle på 2500 dollars.”

”Seriøst?” mumlede en kvinde, der sad tæt på scenen. Hun bar en skrigende grøn hat med en stor lilla fjer og var tydeligvis godt tilpas i sit eget selskab.

”Ja, seriøst,” sagde Tryllebinderen. ”Og selvom Vincent van Gogh frembragte 900 billeder og mere end 1000 tegninger i løbet af sit liv, blev han først berømt efter sin død. Hans skabertrang var ikke drevet af ego og andres bifald, men af et klogere instinkt, der lokkede ham til at finde ud af, præcis hvor meget af sin kreative kompetence han kunne sætte fri, hvor hårde betingelser han end måtte gennemleve. Det er aldrig let at blive legendarisk. Men jeg vil til hver en tid foretrække den rejse frem for den hjertesorg, så mange potentielt heroiske mennesker konstant må igennem, fordi de sidder fast i det ordinære,” pointerede Tryllebinderen bestemt.

”Nå, men jeg kan sige det så enkelt, som at det sted, hvor du føler mest ubehag, også er det sted, hvor dit største potentiale ligger. De overbevisninger, der foruroliger dig, de følelser, der truer dig, de projekter, der lammer dig og udfoldelsen af de talenter, du er mest usikker ved, er lige præcis der, du skal søge hen. Læn dig tungt op ad disse døre, ind i din storslåethed, og vær den, der skaber kreativitet, søger efter personlig frihed og ser mulighederne. Og favn så straks disse overbevisninger, følelser og projekter i stedet for at strukturere dit liv på en sådan måde, at der ikke er plads til dem. Hvis du kaster dig hovedkulds over det, der skræmmer dig, vil du tilbageerobre dine glemte styrker. Og få den uskyldighed og ærefrygt tilbage, du mistede efter din barndom.”

Tryllebinderen begyndte pludselig at hoste. Først lige så stille. Så meget voldsomt, som om han var blevet besat af en dæmon, der var fast besluttet på at få hævn.

Ude i kulissen talte en mand i sort jakkesæt ind i en mikrofon, der sad skjult i hans manchetknap. Lyset begyndte at blinke og blev derefter dæmpet. Et par publikummer i nærheden af scenen rejste sig op, usikre på, hvad de skulle gøre.

En enestående smuk kvinde med håret samlet i en stram knude, et anstrengt smil og en stram, sort kjole med hvid, broderet krave, hastede op ad den metaltrappe, Tryllebinderen var gået op ad i begyndelsen af sit foredrag. Hun havde en telefon i den ene hånd og en godt slidt notesbog i den anden. Hendes høje, røde hæle lavede en ’klik klak, klik klak’-lyd, mens hun småløb hen til sin arbejdsgiver.

Men kvinden kom for sent.

Tryllebinderen sank sammen på gulvet som en fordrukken bokser med et stort hjerte, men ringe talent under sidste runde af en engang storslået karriere, som han skulle have sluttet mange år tidligere. Den gamle forelæser lå helt stille. En lille pøl af blod samledes under hans hoved fra et sår, han havde pådraget sig ved faldet. Hans briller lå på gulvet ved siden af ham. Han havde stadig lommetørklædet i hånden. Hans engang så tindrende øjne forblev lukkede.

3

Et uventet møde med en overraskende fremmed

”Lev ikke, som om du havde titusinde år igen. Skæbnen står ved din side; vær et storslået menneske, mens liv og styrke stadig findes hos dig.” – Marcus Aurelius, romersk kejser

Forretningskvinden løj for de mennesker, hun mødte på seminaret, og sagde, at hun var kommet for at lære Tryllebinderens fantastiske opskrift på eksponentiel produktivitet og for at høre om den neurovidenskabelige tilgang til personlig ledelse, han havde delt med andre virksomhedsledere. Hun forklarede, at hun forventede, at guruens metodik ville give hende en suveræn fordel i forhold til konkurrenterne, så virksomheden hurtigt kunne eskalere til indiskutabel markedsdominans. Du kender den virkelige grund til, at hun var der: Hun havde brug for at genfinde håbet. Og for at redde sit liv.

Kunstneren var kommet til foredraget for at lære, hvordan han kunne peppe sin kreativitet op og mangedoble sin formåen, så hans malerier kunne skabe et varigt aftryk i branchen.

Og den hjemløse mand måtte have sneget sig ind i konferencecenteret, uden at nogen havde bemærket det.

Forretningskvinden og kunstneren havde fået pladserne ved siden af hinanden. De havde ikke mødt hinanden før.

”Tror du, han er død?” spurgte hun, mens kunstneren sad og fingererede med en af sine lange Bob Marley-dreadlocks.

Forretningskvindens ansigt var kantet og langt. Et væld af rynker og dybe furer løb hen over hendes pande som plovfurerne i en bondes nypløjede mark. Hendes brune hår var halvlangt og sat i en ’Jeg mener det seriøst, så du kan lige prøve på at komme i vejen for mig’-agtig frisure. Hun var slank som en langdistanceløber, med tynde arme og smidige ben, der stak ud af en fornuftig, blå designernederdel. Hendes øjne var triste af gamle, ikke helede sorger. Og af det nuværende kaos, der påvirkede hendes elskede virksomhed.

”Ikke sikker. Han er gammel. Det var noget af et fald, han tog. Mand, det var vildt. Aldrig set noget lignende,” sagde kunstneren nervøst og hev lidt i en ørering.

”Jeg kender ikke rigtig hans arbejde. Jeg er ikke rigtig til sådan noget her,” forklarede forretningskvinden. Hun blev siddende og krydsede armene over en cremefarvet bluse med en enorm, sort sløjfe, der hang moderigtigt ved udskæringen. ”Men jeg kunne godt lide det, han sagde om produktivitet i en tid, hvor elektroniske aggregater ødelægger vores fokus og evne til at tænke dybe tanker. Hans ord fik mig til at indse, at jeg skal vogte mine aktiver langt bedre,” fortsatte hun temmelig formelt. Hun var ikke interesseret i at fortælle, hvad det var, hun gennemlevede, og hun ønskede naturligvis at bevare facaden af en hæderkronet forretningskvinde, der var klar til at vokse til næste niveau.

”Ja, han er klart for sej,” sagde kunstneren og så lidt nervøs ud. ”Han har hjulpet mig helt enormt meget. Fatter ikke, hvad der lige skete. Vildt, ikke?”

Han var kunstmaler. Han ville gerne højne sit arbejde og forbedre sit personlige liv, så han fulgte også Tryllebinderens arbejde. Men af en eller anden grund havde hans indre dæmoner et solidt greb om hans overordnede natur. Så han ville uundgåeligt komme til at sabotere sine overmenneskelige ambitioner og vidunderlige, originale idéer.

Kunstneren var kraftig af bygning. Et gedebukkeskæg fortsatte et godt stykke ud fra hans hage. Han var iført sort T-shirt og lange, sorte shorts, der gik til lige under hans knudrede knæ. Et par sorte støvler med gummisåler af den slags, australierne går i, fuldendte den kreative uniform. Et fascinerende væld af tatoveringer bølgede ned ad begge arme og det venstre ben. Den ene sagde: ’Rige folk er svindlere.’ Den anden var stjålet fra den berømte spanske kunstner Salvador Dali: ’Jeg tager ikke stoffer. Jeg er stoffer.’

”Hey, I to,” sagde den hjemløse upassende højt et par rækker bag forretningskvinden og kunstneren. Auditoriet var stadig ved at blive tømt, og lyd- og lysfolkene var støjende ved at afmontere grejet. Eventfolk fejede gulvet. En Nightmares on Wax-sang spillede beroligende i baggrunden.

De to nye bekendte vendte sig rundt og så et uglet rod af hår og skæg, der ikke så ud til at være blevet klippet i årtier, og noget tilfældigt sammensat, møgbeskidt tøj.

”Ja?” spurgte forretningskvinden så koldt som en isterning i Antarktis.

”Hey, du, hvad så?” spurgte kunstneren lidt mere medfølende.

Den hjemløse mand rejste sig og sjokkede hen og satte sig ved siden af de to.

”Tror du, guruen er kreperet?” spurgte han, mens han kradsede i et sår på sit ene håndled.

”Ved ikke,” sagde kunstneren og snoede endnu en dreadlock mellem fingrene. ”Håber det ikke.”

”Kunne I lide seminaret? Er I til alt det, den gamle snakkede om?” fortsatte den usoignerede fremmede.

”Klart,” sagde kunstneren. ”Jeg elsker hans arbejde. Jeg har svært ved at leve op til det hele, men det er dybt, det, han siger. Og kraftfuldt.”

”Jeg ved ikke helt,” sagde forretningskvinden kynisk. ”Jeg synes godt om meget af det, jeg hørte i dag, men der er andre ting, jeg stadig ikke er overbevist om. Jeg har lige brug for at fordøje det engang.”

”Nå, men jeg synes, han er numero uno,” sagde den hjemløse mand med en bøvs. ”Det er Tryllebinderens lære, der er grunden til, jeg har min formue. Og jeg har også haft et ret verdenklasses liv på grund af ham. De fleste ønsker, at der skal ske de mest fantastiske ting for dem. Han lærte mig, at de mest exceptionelle mennesker sørger for, at der kommer til at ske fantastiske ting for dem. Og det fede er, at han ikke alene gav mig en hemmelig filosofi til at få opfyldt mine store drømme, han lærte mig også teknikken – taktikken og værktøjerne – til at omdanne informationen til resultater. Hans revolutionerende indsigt i, hvordan jeg, bare ved at integrere en vildt produktiv morgenrutine, ændrede den påvirkning, jeg havde på markedet.”

Den hjemløse mand havde et ar i panden, lige over det højre øjenbryn. Hans sundhedsfarlige skæg var gråt. Om halsen havde han sådan en af de perlekæder, de hellige indiske mænd har på i templerne. Til trods for at hans overdrivelser fik ham til at lyde ustabil, og hans udseende fik ham til at se ud, som om han havde boet på gaden i de sidste mange år, var der noget i hans stemme, der udstrålede en uoverensstemmende autoritet. Og hans blik havde en løves selvtillid.

”Knaldskalle,” hviskede forretningskvinden til kunstneren. ”Hvis han har en formue, er jeg Moder Teresa.”

”Klart. Han virker tosset,” svarede kunstneren. ”Men tjek lige hans koloenorme ur.”

Den hjemløse mand, der vel var sidst i tresserne, bar et massivt armbåndsur af den slags, engelske investeringsfondsdirektører har det med at gå med, når de skal ud at spise i Mayfair. Urskiven var revolvergrå og omgivet af en kant af rustfrit stål, med en rød timeviser og en orange minutviser. Den bemærkelsesværdige æresbevisning var parret med en sort gummirem, der gav det luksuriøse ur et ret dykkeragtigt udseende.

”Koster mindst 100 af de store,” sagde forretningskvinden diskret. ”Nogle af folkene i min forretning købte sådan nogle ure, dagen efter vi gik på børsen. Uheldigvis styrtdykkede vores aktier. Men de beholdt deres skide ure.”

”Så hvilken del af Tryllebinderens oplæg kunne I bedst lide?” spurgte vagabonden, mens han stadig kløede sig på håndleddet. ”Alt det i starten med geniets psykologi? Eller måske de utrolige modeller i midten, der viste, hvordan milliardærer øger produktiviteten? Måske var det det med neurobiologien, der skaber topresultater. Eller var det det der med, at det er vores eget ansvar at blive legendariske, mens vi samtidig tjener menneskeheden bedst muligt, som han gennemgik lige inden den dramatiske slutning?” Den hjemløse mand blinkede. Og så ned på sit store ur.

”Nå, men hey, folkens, det var hyggeligt. Men tiden er noget af det mest kostbare, vi har. Den geniale investor Warren Buffet sagde, at de rige investerer i tid. De fattige investerer i penge. Så jeg kan ikke hænge ud med jer mennesker så eddermeget længere. Har et møde med en jet og en landingsbane, hvis I forstår sådan en lille én.”Han virker jo fuldkommen vanvittig, tænkte forretningskvinden.

”Buffet sagde også ’Jeg køber dyre jakkesæt. De ser bare billige ud på mig.’ Det citat husker du måske også. Og,” fortsatte hun, ”det er virkelig ikke for at være uforskammet, men jeg er ikke helt sikker på, hvordan du er sluppet ind her. Ligesom jeg heller ikke aner, hvor du har det dyre ur fra, og hvad for en jet det er, du taler om. Og vær sød at lade være med at tale om præsentationen på den måde. Det er ikke morsomt. Seriøst! Jeg aner ikke, om manden stadig lever.”

”Klart! Enig! Ro på,” sagde kunstneren og strøg sit gedebukkeskæg. ”Ikke cool. Og hvorfor taler du som en surfer?”

”Tag en slapper, folkens,” sagde den hjemløse mand. ”For det første, så er jeg surfer. Jeg brugte alle mine teenageår på et bræt i Malibu. Plejede at stå derude, hvor de fedeste bølger er. Nu står jeg kun på de små i Tamarin Bay, et sted, hvor I mennesker sikkert aldrig har været.”

”Aldrig hørt om det. Du opfører dig ret uacceptabelt,” sagde forretningskvinden iskoldt.

Men den hjemløse mand var ikke lige sådan at stoppe.

”Og for det andet, så har jeg været ret succesrig i forretningsverdenen. Jeg har opbygget en lang række virksomheder, der er ekstremt profitable i denne tid, hvor virksomheder omsætter for milliarder, men stort set ingenting tjener. Langt ude. Og verden går lidt bersærk. For meget grådighed og ikke nok sund fornuft. Og for det tredje, hvis det skulle være,” tilføjede han, og hans hæse stemme blev kraftigere, ”så er der et fly, der venter mig på en landingsbane ikke langt herfra. Så inden jeg går, spørger jeg lige igen – fordi jeg gerne vil vide det. Hvilken del af Tryllebinderens præsentation kunne I to bedst lide?”

”Stort set det hele,” svarede kunstneren. ”Jeg elskede det hele så meget, at jeg har optaget hver et ord, den gamle legende sagde.”

”Det er ulovligt,” sagde den hjemløse mand og lagde armene over kors. ”Det kan du få seriøse problemer ud af.”

”Ja, det er ulovligt,” bekræftede forretningskvinden. ”Hvorfor gjorde du det?”

”Fordi jeg gjorde. Havde jeg bare lyst til. Jeg gør, hvad der passer mig. Regler er til for at brydes, ved I ikke det? Picasso sagde, at man skulle lære reglerne at kende som en professionel, så man kan bryde dem som en kunstner. Er nødt til at være mig selv og ikke et eller andet nosseløst får, der blindt følger flokken ned ad en sti, der ikke fører nogen vegne hen. De fleste mennesker, og specielt dem med penge, er ikke andet end en stor flok svindlere,” proklamerede kunstneren. ”Det er, som Tryllebinderen sommetider siger: ’Du kan passe ind. Eller du kan ændre verden. Man kan ikke begge dele.’ Så jeg har optaget hele lortet. Skyd mig. Og fængselsstraf ville være interessant. Jeg ville sikkert møde nogle ret interessante mennesker derinde.”

”Øhm, okay så,” sagde den hjemløse mand. ”Jeg bryder mig ikke om din beslutning. Men jeg elsker din lidenskab. Så kom nu. Ud med det. Afspil den del, der tændte dig.”

”Alt det, jeg optog, vil gøre dig helt vild!” Kunstneren løftede armen og afslørede en tatovering af guitarvirtuos Jimi Hendrix. Oven over den afdøde superstars ansigt stod der: ’Når kærlighedens magt overstiger kærligheden efter magt, bliver der fred i verden.’ ”Nu skal I høre noget helt specielt,” tilføjer han.

”Ja. Afspil den del, du bedst kunne lide,” opfordrede forretningskvinden og rejste sig op. Hun vidste ikke helt, hvad det var, men et eller andet, allerinderst inde, begyndte langsomt at forrykke sig. ”Måske har livet knækket mig,” tænkte hun. ”Så jeg kan lave en eller anden slags gennembrud.”

Det at være til dette seminar, at møde kunstneren, at høre Tryllebinderens ord, også selvom hun ikke var enig i det hele, gav hende følelsen af, at det, hun oplevede med sit firma, blot var en eller anden form for forberedelse, hendes storslåede jeg forlangte af hende. Forretningskvinden var stadig skeptisk. Men hun fornemmede, hun var ved at åbne sig. Måske endda voksede. Så hun lovede sig selv at lade sig føre med af processen i stedet for at trække sig fra den. Hendes tidligere måde at leve på tjente hende ikke længere. Det var på tide med en forandring.

Forretningskvinden tænkte på det Theodore Roosevelt-citat, hun elskede: ’Det er ikke kritikeren, der gør en forskel; ikke manden, der påpeger, hvor den stærke mand snubler, eller hvor den, der gør gode gerninger, kunne have gjort dem bedre. Anerkendelsen tilhører manden, som faktisk er i arenaen, hvis ansigt skæmmes af støv, sved og blod; han, som kæmper tappert, som fejler, som kommer til kort igen og igen, for der findes ikke bestræbelser uden fejl og mangler; men han er den, som faktisk kæmper for at udføre gerningen, den, der kender til stor entusiasme, stor hengivelse, som bruger sig selv på en værdig sag, som i bedste tilfælde oplever den store bedrifts triumf, og som i værste tilfælde, hvis han fejler, i det mindste fejler, mens han vover meget.’

Hun huskede også den frase, hun havde lært af det, Tryllebinderen havde talt om – noget i retning af ’Det øjeblik, hvor du har allermest lyst til at give op, er det øjeblik, hvor du må finde styrken til at fortsætte.’ Så forretningskvinden gravede dybt i sit indre og svor, at hun ville fortsætte rejsen efter svarene, løse sine problemer og opleve langt bedre dage. Hendes håb blev gradvist større, og hendes bekymringer svandt langsomt. Og hendes fineste jegs lille, tavse stemme begyndte at hviske, at et meget specielt eventyr skulle til at begynde.

4

Giv slip på middelmådighed og alt ordinært

”Nå, men jeg har sommetider troet på helt op til seks umulige ting allerede inden morgenmaden.”

– Lewis Carroll, Alice i Eventyrland

”Du er maler, ikke?” spurgte den hjemløse mand, mens han legede med en løs knap i sin slidte skjorte.

”Joh,” mumlede kunstneren. ”En frustreret en af slagsen. Jeg er god. Men ikke fantastisk.”

”Jeg har masser af kunst i min lejlighed i Zürich,” sagde den hjemløse mand og smilede overbærende. ”Købte stedet lige midt på Bahnhofstrasse, inden priserne tog himmelflugten. Jeg har lært vigtigheden af kun at omgive sig med den bedste kvalitet, hvor jeg end er. Det er et af de vigtigste træk, jeg har foretaget for at skabe mig det liv, jeg har nu. Jeg ansætter kun dem, der er de allerbedste i deres felt, for man kan ikke have en elitevirksomhed med semiproffe medarbejdere. Vi frigiver kun produkter, der fuldkommen sprænger markedet og derefter fuldstændig ændrer den værdi de har. Min virksomhed tilbyder kun produkter, der beriger vores kunder etisk, leverer en brugeroplevelse, der blæser én totalt bagover, og skaber fanatiske følgere, der ikke kunne forestille sig at handle andre steder. Det er det samme i mit privatliv: Jeg spiser kun de bedste fødevarer, selvom det ikke er meget, jeg spiser. Jeg læser kun de bedste, mest originale og tankevækkende bøger, befinder mig kun i lyse og inspirerende omgivelser og besøger kun de allermest fortryllende steder. Og hvad relationer angår, så omgiver jeg mig kun med mennesker, der bringer mig glæde og ro i sjælen og giver mig lyst til at blive et bedre menneske. Livet er alt for værdifuldt til at hænge ud med folk, der ikke forstår dig. Der ikke har samme vibrationer som dig. Der har andre værdier og lavere standarder end dig. Der har anderledes Tankesyn, Hjertesyn, Kropssyn og Sjælesyn Det er et helt lille mirakel, hvor voldsomt og markant vores påvirkninger og miljø former vores produktivitet og gennemslagskraft.”

”Interessant,” bemærkede forretningskvinden, mens hun stirrede ned på sin telefon. ”Han lader godt nok til at vide, hvad han taler om,” mumlede hun stille til kunstneren, stadig med blikket på skærmen.

Spindelvævet af rynker i hendes ansigt blev mindre. Om hendes håndled hang to stilrene sølvarmbånd. På det ene var der indgraveret ’Vend ’jeg kan ikke’ til ’jeg kan’’, og på det andet stod der ’Udført er bedre end perfekt’. Forretningskvinden havde købt dem som en gave til sig selv, da hendes virksomhed var i opstartsfasen, og hun havde været i et ekstra selvsikkert humør.

”Woow! Hvor sejt,” sagde kunstneren. ”Tankesyn, Hjertesyn, Kropssyn og Sjælesyn har jeg aldrig hørt om, mand.”

”Det kommer du til,” sagde den hjemløse mand. ”Og når du gør, vil den måde, du skaber, producerer og fremstår på i din verden, aldrig mere blive den samme. Det er seriøst revolutionerende koncepter, der kan bruges af en hvilken som helst imperieskaber og verdensopbygger. Og der er stadig kun så få forretningsfolk og andre mennesker på planeten, der kender til dem. Hvis de gjorde, ville alle de vigtigste elementer i deres liv lynhurtigt tage fart. Som udgangspunkt ønskede jeg at lade min personlige dedikation til ultrahøj kvalitet fylde alt omkring mig. Ens omgivelser former rent faktisk ens opfattelse, inspiration og virkeliggørelse. Kunst nærer min sjæl. Fantastiske bøger gør min sjæl kampafvisende. Berigende samtaler mangedobler min kreativitet. Vidunderlig musik gør mig let om hjertet. Smukke udsigter styrker min ånd. Det eneste, det kræver at levere en gigantisk overflod af idéer, der kan højne en hel generation, er en enkelt morgen fyldt med positivitet og vished om, at man kan levere. Og bare så I ved det; det, De Rigeste 5 Procent mest beskæftiger sig med, er at opbygge menneskeheden. Det virkelige formål med forretning er ikke at skabe sig en personlig formue. Den virkelige grund til at være i gamet er at hjælpe samfundet. Mit hovedformål i forretningsverdenen er at tjene folk. Penge, magt og prestige er bare uundgåelige biprodukter, der er dukket op undervejs. En gammel og meget bemærkelsesværdig ven lærte mig at håndtere tingene på denne måde, allerede fra jeg var helt ung. Det forvandlede min fremgang og omfanget af min personlige frihed fuldkommen. Og denne ualmindelige forretningsfilosofi har lige siden domineret den måde, jeg gør tingene på. Hvem ved; måske vil jeg præsentere jer for min mentor en eller anden dag.”

Omstrejferen tøvede et øjeblik. Han så på sit store ur. Så lukkede han øjnene og sagde: ”Brug din morgen på at forandre dit liv.” Som ved et trylleslag lå der pludselig et ganske lille og ret tykt stykke papir på hans åbne venstre håndflade. Det var noget af et nummer. Du ville have været meget imponeret, hvis du havde stået der sammen med disse tre sjæle.

Her er, hvad billedet på papiret forestillede:

Både forretningskvinden og kunstneren stod nu med åben mund og virkede både forvirrede og tryllebundne.

”I har begge en helt boende i jer. Det vidste I som børn, inden de voksne bad jer om at begrænse jeres kræfter, lægge jeres geni i lænker og bedrage jeres hjerters sandhed,” sagde den hjemløse mand og lød meget som Tryllebinderen.

”Voksne er nedbrudte børn,” fortsatte han. ”Dengang I var meget yngre, forstod I, hvordan man levede. I blev begejstrede, når I så på stjernehimlen. Når I rendte rundt i parken, følte I jer i live. Og I var lykkelige, når I jagtede sommerfugle. Wow, hvor jeg elsker sommerfugle. Men så, efterhånden som I voksede op, glemte I, hvordan man var menneske. I glemte, hvordan man er modig og entusiastisk og hengiven og fuldstændig i live. Jeres dyrebare lagre af håb svandt. Det blev acceptabelt at være ordinær. Lyset fra jeres kreativitet, positivitet og intimitet blegnede, efterhånden som I begyndte at bekymre jer om at passe ind, eje mere end andre og være populære. Nå, men her er, hvad jeg siger: Deltag ikke i denne verden af følelsesløse voksne, med alle dens mangler, apatier og begrænsninger. Jeg inviterer jer med ind i en hemmelig virkelighed, der kun kendes af de sande mestre, største genier og vaskeægte legender igennem historien. Til at opdage indre, grundlæggende kræfter, I ikke vidste var der. I kan skabe magi i både jeres professionelle og private liv. Det har jeg i hvert fald gjort. Og jeg er her for at hjælpe jer til at gøre det samme.”

Inden forretningskvinden og kunstneren nåede at sige så meget som et ord, fortsatte den hjemløse sit foredrag. ”Jeg jammede på kunstens vigtighed. Og det økosystem, jeres liv er bygget i. Det får mig til at tænke på de seje ord af den portugisiske forfatter Fernando Pessoa: ’Igennem illusion befrir kunsten os fra eksistensens elendighed. Vi mærker forbrydelserne og de lidelser, Hamlet, prins af Danmark, måtte udholde, men vi mærker ikke vores egne, som er modbydelige, fordi det er vores, og modbydelige, fordi de er modbydelige.’ Det minder mig også om, hvad Vincent van Gogh sagde: ’Jeg selv ved intet med sikkerhed, men synet af stjernerne får mig til at drømme.’”

Den hjemløse mand sank en klump. Hans blik flakkede. Han rømmede sig nervøst.

”Jeg har været igennem en del, folkens. Blevet slået ud og sparket omkring af livet. Været syg. Blevet angrebet. Blevet misbrugt. Blevet mishandlet. Kæft, jeg lyder som en hel countrysang. Hvis min pige havde været mig utro, og min hund var død, så havde jeg haft et hit.”

Den hjemløse mand lo. Det lød lidt halvkvalt, som en cirkusklovn på syre. Han fortsatte. ”Nå, men alt er vel. Smerten er døren til det dybe indre, hvis I ved, hvad jeg mener. Og tragedie er naturens storslåede luftrenser. Den brænder egoets falskhed, frygt og arrogance ned til jorden. Sender os tilbage til tilstanden af åndfuldhed og genialitet, hvis man altså har mod til at træde ind i det, der gør ondt. At lide afsavn giver flere fordele, blandt andet empati, originalitet, samhørighed og pålidelighed. Jonas Salk sagde: ’Jeg har haft drømme, og jeg har haft mareridt, men jeg har overvundet mine mareridt på grund af mine drømme’,” sagde den uinviterede vagabond vemodigt.

”Han er vildt underlig. Vanvittig excentrisk. Men der er noget over ham,” indrømmede forretningskvinden stille over for kunstneren, og hun lod en smule af den kynisme, der havde beskyttet hende igennem hendes stjernekarriere, falde. ”Det, han lige sagde, er præcis det, vi har brug for at høre. Han ligner en, der bor i en papkasse på gaden, men hør lige hans ord. Indimellem taler han som en digter. Hvordan kan han være så veltalende? Hvor kommer dybden fra? Og hvem er denne ’gamle ven’, som han siger har lært ham så meget? Han har også en varme, der minder mig om min far. Han var min betroede. Min største støtte. Og min bedste ven. Jeg tænker på ham hver eneste dag.”

”Okay,” siger kunstneren til den underlige fremmede. ”Du spurgte mig, hvad jeg bedst kunne lide ved foredraget. Jeg kunne klart bedst lide den del, hvor Tryllebinderen talte om den spartanske krigers overbevisning, der sagde ’den, der sveder mest til træning, bløder mindst i krig’. Og jeg kunne også godt lide den der ’de største sejre opnås tidligt om morgenen, når ingen kigger, og mens alle sover’. Hans kloge ord omkring værdien af en verdensklasses morgen var fantastiske.”

Forretningskvinden så ned på sin telefon. ”Jeg har taget nogle gode noter. Men de guldkorn fangede jeg ikke,” sagde hun, mens hun tastede det ind, hun lige havde hørt.

”Vi hører kun det, vi er klar til at høre,” sagde den hjemløse klogt. ”Al læring møder os, præcis hvor vi er. Og jo mere vi vokser, jo bedre forstår vi.”

Pludselig hørtes Tryllebinderens stemme. Den hjemløse mands øjne blev store som Taj Mahal, og man kunne se, han var voldsomt overrasket over at høre den kendte mand. Han snurrede rundt, søgte efter kilden. Men indså hurtigt, hvad det handlede om.

Kunstneren afspillede sin ulovlige optagelse fra seminaret.

”For at svare på dit spørgsmål, så er her den del, jeg bedst kan lide,” sagde han og stirrede den lurvede vagabond direkte ind i øjnene.

I en verden af cyberzombier, der er afhængige af distraktioner og plaget af forstyrrelser, er den klogeste måde at tilsikre, at du konstant producerer mesterlige resultater i de vigtigste områder af dit professionelle og private liv, at inkorporere en verdensklasses morgenrutine. Sejrene starter ved din begyndelse. Og dine første timer er der, hvor helte bliver skabt.

Før krig mod svaghed, og start en kampagne mod frygtsomhed. Du kan virkelig stå tidligt op. Og det er en nødvendighed i din fantastiske jagt på det legendariske.

Plej omhyggeligt din dags begyndelse, så vil resten af dagen stort set klare sig selv. Brug din morgen på at forandre dit liv.

Man kunne høre, hvordan Tryllebinderen hvæsede som en uøvet svømmer, der var svømmet for langt for hurtigt. Kunstneren skruede op for lydstyrken, så det gjaldede.

Her er den lille, dyrebare hemmelighed, som industrimagnater, kunstens stjerner og menneskehedens ultrasuccesrige aldrig vil dele med jer: Gigantiske succeser handler langt mindre om din arvemasse og langt mere om dine daglige vaner. Og dit morgenritual er det, der er langt det vigtigste at få tilpasset nøjagtigt. Og derefter automatiseret. Når vi ser ikonerne i aktion, har civilisationen forført os til at tro, at de altid har været så fantastiske. At de var født til at være så exceptionelle. At de vandt i DNA-lotteriet. At de har arvet deres genialitet. Men sandheden er, at vi ser dem i al deres magt og vælde, efter at de i årevis har fulgt én bestemt fremgangsmåde; en, der involverer utallige timers træning. Når vi ser de ekstraordinære folk i sport, videnskab og kunst, så er det, vi ser, resultatet af en nærmest sygelig koncentration om én enkelt ting, et intenst fokus på én enkelt evne, en række ofre, der er bragt for at nå ét enkelt mål, usædvanlige niveauer af dyb forberedelse og helt ekstreme mængder tålmodighed. Husk på, at hver eneste professionel engang var amatør, og enhver mester startede som begynder. Almindelige mennesker kan opnå spektakulære ting, når de har inkorporeret de rette rutiner.

”Han er bare så vild!” sagde den hjemløse mand. Han klappede i hænderne som et lille barn i en forlystelsespark. Han tjekkede sit ur endnu en gang. Så begyndte han at trippe på fødderne og vippe hofterne frem og tilbage. Hans hænder flagrede rundt i luften, og han knipsede med fingrene med lukkede øjne. Den slags lyde, rapperne plejede at lave uden deres ghettoblastere, kom ud imellem hans sprukne læber. Du ville være blevet ret forbløffet over at se ham i aktion.

”Hvad fanden er det, du laver?” udbrød kunstneren.

”Danser,” svarede den hjemløse mand og bevægede sig i storslået dans. ”Bliv ved med at give mig denne smukke viden. Sokrates sagde: ’Uddannelse er at holde en flamme i live.’ Og Isaac Asimov skrev: ’Selvuddannelse er, skulle jeg mene, den eneste slags uddannelse, der findes.’ Så lad os høre flere af den gamle gurus ord. Det er bare for vildt, mand.”

Kunstneren afspillede mere af optagelsen:

Modstå på det bestemteste alle verdens forsøg på at stjæle din genialitet ved at friste dig til distraktion og forårsage digital demens. Tving din opmærksomhed hen på det Mount Everest af potentiale, der hungrer efter at blive udtrykt, og giv slip på alle de ting, der nærer stagneringen af dine styrker, og gør det i dag. Bliv fantastiker – et af de sjældne individer, der leder dig fra din fremtids storhed og ikke fra din fortids fængsel. Vi hungrer alle efter dage fyldt med små mirakuløse eksplosioner. Vi ønsker alle at besidde rendyrket heltemod og træde direkte ind i det ubegrænset exceptionelle. Alle mennesker, der er i live lige her og nu, har en primitiv psykologisk trang til at producere mesterværker, der imponerer, dagligt at befinde sig midt i usædvanlig ærefrygt og vide, at vi på en eller anden måde bruger vores tid på at berige andre menneskers liv. Digteren Thomas Campbell sagde det så smukt, da han bemærkede: ’At leve i hjerterne på dem, vi efterlader, er ikke at dø.’

Vi er alle – alle – skabt til at skabe historie på vores egen autentiske måde. For den ene kan det betyde at være en fantastisk programmør eller en vidunderlig lærer, der løfter de unges sind. For den anden kan denne mulighed betyde at blive en enestående mor eller en storslået leder. For andre igen kan denne lykke betyde at opbygge en imponerende virksomhed og være en blændende sælger, der yder sine kunder sublim service. Muligheden for at blive husket af fremtidige generationer og leve et liv, der virkelig har betydning, er ikke bare en tom kliché. Det er rent faktisk en sandhed. Alligevel er der så få af os, der har opdaget, og efterfølgende inkorporeret, selve den mentalitet og de morgenrutiner og kontinuerlige vilkår, der kan garantere, at vi opnår disse resultater. Vi vil alle gerne kræve vores medfødte ret til imponerende talent, ubegrænset lykke og fraværet af frygt, men der er ikke mange af os, der er villige til at gøre de ting, der vil få vores skjulte genier til at træde frem. Underligt, ikke? Og meget trist. Størstedelen af os har fået hypnotiseret vores essens’ stråleglans ud af os. I denne tidsalder tilbringer de fleste af os vores mest værdifulde timer med at have travlt, travlt, travlt. Vi jagter ubetydelige opgaver og kunstig underholdning og forsømmer samtidig at leve et rigtigt liv. Dette vil med sikkerhed føre til et knust hjerte. Hvorfor tilbringe dine bedste morgener og potentielt produktive dage med at bestige bjerge, som du først, når du bliver gammel og grå, indser, er de forkerte bjerge? Meget trist.

”Den del vækker virkelig genklang i mig,” sagde forretningskvinden lettere følelsesladet. ”Jeg er afgjort afhængig af teknologi. Skal hele tiden tjekke alting. Det første, jeg gør om morgenen, og det sidste, jeg gør om aftenen. Det dræner min koncentration. Jeg kan næsten ikke fokusere på de vigtige opgaver, mit team og jeg har forpligtet os til. Den konstante larm i mit liv tager al min energi. Alting føles så kompliceret. Jeg føler, at jeg slet ikke har tid til mig selv længere. Det er virkelig overvældende med alle de beskeder, notifikationer, reklamer og afledninger. Og det, Tryllebinderen sagde, hjælper mig også til at blive en bedre leder. Jeg har på en eller anden måde ramt en mur. Min virksomhed er vokset meget hurtigere end forventet. Jeg har langt mere succes, end jeg nogensinde har kunnet forestillet mig, jeg ville få. Men der er nogle ting, der virkelig stresser mig.” Hun så væk og lagde atter armene over kors.

Jeg kan ikke fortælle dem, hvad jeg i virkeligheden slås med, tænkte forretningskvinden.

Så fortsatte hun: ”Jeg har været nødt til at afskedige mennesker, jeg virkelig holdt af, fordi jeg har lært, at folk, der passer godt ind i ét stadie af forretningens livscyklus, ikke nødvendigvis fungerer, efterhånden som virksomheden udvikler sig. Tilbage i tiden var det de helt rigtige ansatte, men de passer ikke længere ind. Og der er nogle ting i gang i min biks, der har vendt mit liv på hovedet. Jeg vil helst ikke gå yderligere i detaljer, men det er en meget svær tid for mig.”

”Nå, men vedrørende det at blive en bedre leder,” svarede den hjemløse mand, ”så skal du huske, at det er lederens opgave at hjælpe de vantro med at favne din vision, de magtesløse med at overvinde deres svaghed og de fortabte med at genvinde troen. Og det, du sagde med at give slip på ansatte, du holdt af, men som ikke længere passede til, hvor din virksomhed befinder sig nu – det er helt normalt i en voksende virksomhed. Og det skete, fordi de ikke voksede med, mens virksomheden gjorde det. De begyndte at køre på frihjul. De holdt op med at lære, finde på og ændre alt, de kom i nærheden af, til noget, der var bedre, end da de fandt det. Som resultat mistede de værdien for din virksomhed. Og de gav sikkert dig skylden. Men de gjorde det mod sig selv,” sagde den uinviterede fremmede og overraskede de to med sin sofistikerede viden om teambuilding og øget salg.

”Øhm. Lige præcis,” svarede forretningskvinden. ”Så vi var nødt til at efterlade dem, fordi de ikke længere leverede de resultater, vi betalte dem for. Jeg vågner tit klokken to om natten, fuldstændig badet i sved. Det er måske rigtigt, hvad racerkøreren Mario Andretti siger: ’Hvis det virker, som om alt er under kontrol, så kører du ikke hurtigt nok.’ Det er sådan, jeg har det langt de fleste dage. Vi drøner så hurtigt forbi vores milepæle, at det hele kører rundt for mig. Nye teammedlemmer, der skal have en mentor, nye mærker, der skal organiseres, nye markeder, der skal infiltreres, nye leverandører, der skal holdes øje med, nye produkter, der skal udvikles, nye investorer og aktionærer, der skal imponeres, og tusindvis af nye ansvarsområder, der skal håndteres. Det føles virkelig som enormt meget. Jeg er rigtig god til at få tingene gjort, men der er meget, der ligger hos mig.”

Forretningskvinden strammede grebet om sig selv og rynkede fraværende panden. Hendes smalle læber pressede sig sammen, som en søanemone gør det, når den ser en livsfarlig fjende. Og i hendes blik kunne man se, at hun led. Voldsomt meget.

”Og vedrørende det, du sagde om at være teknologiafhængig, så husk på, at hvis man bruger det på en intelligent måde, så øger det menneskelig fremgang. Hvis man bruger teknologi med omtanke, bliver vores liv bedre, vores viden større, og vores vidunderlige verden bliver mindre. Det er misbruget af teknologien, der ødelægger folks sind, skader deres produktivitet og ødelægger selve det, vores samfund er opbygget af. Ved du godt, at din telefon koster dig en formue? Hvis du leger med den hele dagen. Og det, du lige sagde om alt det pres, der ligger på dig. Fantastisk. Tennisspilleren Billie Jean King sagde, at ’Pres er et privilegie’,” fortalte den hjemløse mand. ”Man får lov til at vokse. Og at vokse som menneske er en af de klogeste måder at tilbringe resten af sit liv på. Med hver eneste udfordring følger en enestående mulighed for at hæve sig op på næste niveau som leder, performer og menneske. Forhindringer er ikke andet end prøver, der skal måle, hvor meget man ønsker det udbytte, ens ambitioner giver. De dukker op for at afgøre, hvor villig du er til at forbedre dig til at være den slags person, der kan klare den slags succes. Nederlag er bare udvikling i fåreklæder. Og der er stort set ikke noget i livet, der er lige så vigtigt som personlig udvikling; udfoldelsen af dit potentiale. Tolstoj skrev: ’Alle overvejer at ændre verden, men ingen overvejer at ændre sig selv.’ Hvis du bliver et større menneske, bliver du også automatisk en bedre leder – og en bedre udøver. Og ja, jeg er enig i, at udvikling kan virke skræmmende. Men min mentor lærte mig engang, at ’den del af dig, der klynger sig til frygten, er nødt til at opleve en slags korsfæstelse, således at den del af dig, der fortjener stor ære, gennemlever en slags reinkarnation’. Det er ordret, hvad han delte med mig. Helt vildt og dybt, ikke?” sagde vagabonden og gned sine helligmandsperler ved halsen.

Han fortsatte uden at vente på svar.

”Min særlige lærer sagde også, at ’for at finde dit bedste selv er du nødt til at give slip på dit værste’. Og det sker kun ved kompromisløs forbedring, vedvarende refleksioner og utrættelig selvgranskning. Hvis man ikke vokser hver eneste dag, sidder man fast i sit liv resten af sit liv. Det får mig til at tænke på, hvad journalisten Norman Cousins sagde: ’Livets store tragedie er ikke døden, men det inden i os, vi lader dø, mens vi lever.’”

Den hjemløse mand hævede stemmen og bemærkede: ”Min særlige lærer lærte mig, at når vi først har transformeret vores primære bekendtskab, det med os selv, så ser vi, at vores bekendtskab med andre, vores arbejde, vores indtægt og vores gennemslagskraft også transformerer sig. De fleste mennesker kan ikke holde sig selv ud, så de kan aldrig være alene. Og stille. De skal konstant være sammen med andre mennesker, så de kan undslippe deres følelser af selvhad over alt deres forspildte potentiale og over, at de ikke ser de mirakler og den visdom, ensomhed og stilhed fører med sig. Eller også ser de fjernsyn ustandseligt uden at kunne se, at det undergraver deres fantasi og smadrer deres bankkonto.”

”Mit liv føles så kompliceret. Jeg føler mig fuldkommen overvældet. Jeg har ikke et øjeblik til mig selv,” gentager forretningskvinden. ”Jeg ved ikke helt, hvad der er sket. Alt er bare blevet så svært.”

”Jeg forstår dig godt, ” sagde kunstneren og lagde en arm om sin nye vens skulder. ”Min intuition siger mig, at du går igennem langt mere, end du fortæller os. Og det er okay. Indimellem er mine dage så langt ude, at jeg ikke engang kan stå ud af sengen. Så ligger jeg bare dér, mand. Lukker øjnene og ønsker, at tågen i mit hoved ville lette. Bare en enkelt dag. Nogle gange kan jeg ikke tænke klart. På de dage er mit hjerte blottet for håb. Totalt nederen. Og der er også mange mennesker, der er nederen. Jeg er ikke asocial. Jeg er bare ikke til narrøve. Der er simpelthen for mange dumme mennesker nu til dags. De tager modebilleder af sig selv med trutmund iført tøj, de ikke har råd til. Hænger ud med mennesker, de ikke engang kan lide. Jeg vil hellere leve et tankefuldt liv. Et risikabelt liv. Et rigtigt liv. Et kunstnerliv. Jeg bliver vanvittig af, hvor overfladiske folk er blevet.”

Kunstneren knaldede en knytnæve ind i sin anden hånd. Han fik et kompromisløst drag om munden, og en blodåre dunkede i hans tykke hals.

”Klart!” sagde den hjemløse mand. ”Livet er ikke let, folkens. Det meste af tiden er det hårdt. Men som John Lennon sagde: ’Alt bliver okay til sidst. Og hvis det ikke er okay, så er det ikke slut endnu’,” sagde han venligt med sin tilsyneladende uendelige forsyning af citater.

Kunstneren blev straks mildere stemt og smilede næsten sødt. Han åndede langsomt ud. Han kunne lide, hvad han lige havde hørt.

”Og,” fortsatte vagabonden, ”turen op i de tyndere luftlag til personlig og professionel særklasse, som vi tre uvidende har meldt os til, er ikke for de svage. Jeg er nødt til at være ærlig. Det meste af tiden kan det være ret ubehageligt at opgradere sit liv til at opleve sand lykke og optimere sine evner til at være den bedste i sit felt. Men jeg har lært én afgørende ting: Den værken, man oplever ved vækst, er intet til sammenligning med den altødelæggende pris, man betaler for fortrydelse.”

”Hvor har du lært det?” spurgte kunstneren, mens han skrev det ned i sin notesbog.

”Det kan jeg ikke fortælle dig. Endnu,” svarede den hjemløse mand og øgede mystikken omkring, hvor han havde sin indsigt fra.

Forretningskvinden vendte sig væk fra kunstneren og skrev selv et par tanker ind på sin telefon. Den hjemløse mand stak hånden i brystlommen på sin hullede ternede skjorte og fandt et meget slidt kartotekskort frem. Han holdt det op som en børnehaveklasselærer, der vil vise børnene noget.

”Jeg fik dette kort af en fremtrædende person, dengang jeg var en del yngre og netop havde startet min første virksomhed. Jeg var meget ligesom jer to: fyldt til randen af drømme og fast besluttet på at efterlade mit aftryk på verden. Ivrig efter at bevise, hvad jeg duede til. Vild efter at tage førertrøjen. Forstår I, de første 50 år af vores liv handler meget om at opnå berettigelse. Vi hungrer efter social anerkendelse. Vi ønsker, vores ligesindede skal acceptere os. Vi håber, vores naboer kan lide os. Vi køber alle mulige ting, vi rent faktisk slet ikke har brug for, og er besatte af at tjene penge, vi slet ikke nyder.”

”Totalt!” mumlede kunstneren. Han nikkede aggressivt og rankede sig synligt, så hans dreadlocks dinglede om skuldrene.

Konferencesalen var nu tom.

”Hvis vi har mod til at skue indad, finder vi ud af, at vi gør alt dette, fordi vi har en hel række huller indeni. Vi tror fejlagtigt, at ydre ting kan fylde indre huller. Men det vil aldrig kunne lade sig gøre. Aldrig. Men altså, når vi når midtvejs i livet, foretager mange af os en kovending. Vi begynder at indse, at vi ikke lever evigt, og at vores dage er talte. Så vi får forbindelse til vores dødelighed. Meget vigtigt. Det går op for os, at vi skal dø. Der bliver pludselig stillet skarpt på de ting, der er vigtige. Vi bliver mere dybsindige. Vi begynder at spekulere over, om vi har været tro over for vores talent, loyale over for vores værdier og succesrige i forhold til de vilkår, der føles rigtige for os. Og vi tænker over, hvad dem, vi elsker højest, vil sige om os, når vi er borte. Det er på dét tidspunkt, de fleste af os virkelig skifter spor, fra at søge berettigelse i samfundet til at opbygge et meningsfuldt eftermæle. De sidste 50 år af livet kommer til at handle mindre om mig og mere om os. Mindre om selviskhed og mere om at hjælpe. Vi stopper med at samle flere ting, men begynder at rydde ud – og forenkle. Vi lærer at sætte pris på enkel skønhed, føle taknemmelighed for små mirakler, værdsætte den ubetalelige værdi af ro i sindet, bruger mere tid på at dyrke menneskelige forbindelser og begynder at forstå, at den, der giver, er den, der vinder mest. Og det, der er tilbage af livet, bliver et enestående løfte om at elske livet og udvise venlighed over for så mange som muligt. Og dette bliver, potentielt, din adgang til udødelighed.”

”Han er virkelig speciel,” hviskede forretningskvinden. ”Det er mange måneder siden, jeg har følt mig så fuld af håb, energi og jordforbindelse. Det var altid min far, der hjalp mig gennem svære tider,” sagde hun til kunstneren. ”Jeg har ikke haft nogen at støtte mig til siden hans død.”

”Hvad skete der?” spurgte kunstneren.

”Jeg er lidt skrøbelig lige nu, selvom jeg helt sikkert føler mig stærkere, end da jeg kom. Men jeg kan bare sige, at han tog sit eget liv. Far var en bemærkelsesværdig mand – en enormt succesrig pioner inden for sit område. Han fløj flyvemaskiner, kørte racerbiler og elskede god vin. Han var så levende. Så tog hans kompagnon alt fra ham; ikke et vildt meget anderledes scenarie end det, jeg selv gennemlever lige p.t. Nå, men al stressen og chokket ved, at hans verden kollapsede, drev ham til at gøre det, vi aldrig kunne have forestillet os. Han kunne vel ikke se sig igennem det, tænker jeg,” afslørede forretningskvinden, og hendes stemme knækkede over.

”Du kan støtte dig til mig,” sagde kunstneren blidt. Han lagde en hånd med en hippiering på lillefingeren fladt over sit hjerte, mens han sagde det, og han så både ridderlig og bohemeagtig ud.

Den hjemløse mand afbrød deres intime øjeblik.

”Her, læs det her,” sagde han og rakte dem kartotekskortet. ”Det vil gavne jer begge, når I hæver jer op på næste niveau og oplever alt det, der følger med dette eventyr ind i ledelse af mennesker, personlig udvikling og opbygning af en karriere med en hidtil ukendt produktivitet.”

Hen over det gulnede kort stod der, med røde bogstaver: Al forandring er svær i begyndelsen, rodet undervejs og vidunderlig til sidst.

”Supergodt,” sagde forretningskvinden. ”Det er værdifuld viden for mig. Tak for det.”

Kunstneren tændte atter for sin ulovlige optagelse af Tryllebinderens præsentation:

Hver eneste en af jer bærer rundt på et stilfærdigt geni og en triumferende helt i jeres hjerter. I kan affærdige dette som en gammel inspirators idealistiske ord, hvis I synes. Men jeg er stolt af at være idealist. Verden har brug for flere af vores slags. Men samtidig er jeg også realist. Og her er en sandhed: De fleste mennesker i verden i dag har desværre ikke særlig høje tanker om sig selv. De bestemmer deres identitet ud fra, hvem de er udadtil. De vurderer deres bedrifter på, hvad de har samlet sammen, versus den karakter, de har udviklet. De sammenligner sig selv ved med de iscenesatte – og falske – højdepunkter, de præsenteres for af de mennesker, de følger. De måler deres selvværd i, hvor mange penge de har. Og de lader sig styre af tanken om, at hvis noget ikke har været gjort før, så kan det ikke lade sig gøre – og reducerer dermed de storslåede og intense muligheder, deres liv var tænkt til at indeholde. Dette er en rigtig god forklaring på, hvorfor størstedelen synker ned i usikkerhedens, kedsomhedens, afledningens og kompleksitetens kviksand.

”Drama-mama,” afbryder den hjemløse mand igen. ”Det er det, jeg kalder en mand eller kvinde, der har fået virussen ’offeritis undskyldningitis’. De beklager sig konstant over, hvor dårligt deres liv er, i stedet for at bruge deres øverste magt til at ændre tingene til det bedre. De tager i stedet for at give, kritiserer i stedet for at skabe og bekymrer sig i stedet for at arbejde. Opbyg antistoffer, der kan kæmpe imod, at enhver form for middelmådighed kommer så meget som i nærheden af dig på arbejdet og derhjemme. Bliv aldrig en drama-mama!”

Forretningskvinden og kunstneren sendte hinanden et blik. Så fnisede de, både af de ord, den underlige fremmede brugte, men også af, at han hævede den ene hånd og lave fredstegnet, mens han talte. Hvis du havde stået der sammen med dem, ville du også have syntes, det var underligt.

Tryllebinderen talte videre på optagelsen, nu med en dramatisk tilgang:

For at udtrykke mig fuldstændig klart, vil I hver eneste dag – i resten af jeres liv – stå over for en mulighed for at udvise lederskab. Hvor end I er, og hvad end I laver. Lederskab er ikke kun for globale ikoner og markedsgiganter. Det er en bane, alle har lov til at spille på. For lederskab handler langt mindre om at have en formel titel, et stort kontor og penge på bogen. Og langt mere om at forpligte sig til dygtighed i alt, man gør – og i alt, man er. Det handler om at modstå det almindeliges tyranni, nægte at lade negativitet invadere din ærefrygt og forhindre, at slaveriets middelmådighed besmitter dit liv. Lederskab handler om at gøre en forskel der, hvor man er plantet. Sandt lederskab er at udsende modigt arbejde, der illustrerer genialitet, vender hele dit marked på hovedet ved dets virkefelt, innovation og udførelse alene og er så fuldkommen enestående, at det bevares for eftertiden.

Og arbejd aldrig udelukkende for indkomstens skyld. Arbejd for effekten. Gør din hovedbeskæftigelse til en dybtfølt frigivelse af værdi, der repræsenterer en usædvanlig magisk kraft, grænsende til det poetiske. Demonstrer for fuldt tryk, hvad det er menneskeligt muligt at skabe. Udvikl tålmodigheden til at bevare din dedikation til fuldstændig verdensklasses ydelser, også selvom du i løbet af hele dit liv kun får skabt et enkelt mesterværk. Alene det at opnå dette vil gøre det hele rejsen værd.

Vær en virtuos. Noget særligt. Fuldstændig exceptionel. De Rigeste 5 Procent er langt mindre bekymrede om berømmelse, penge og anerkendelse og meget mere optagede af at kæmpe i en vægtklasse over deres egen inden for deres felt, at yde mere, end de får penge for, dele ud af deres talenter og skabe den slags produktivitet, der inspirerer – og tjener – millioner af mennesker. Det er tit derfor, de tjener millioner. Så kør aldrig på frihjul. Giv den altid fuldt skrald.

Den hjemløse mand havde nu lukket øjnene – og lå pludselig nede på gulvet, hvor han lavede en serie armbøjninger på én hånd. Alt imens han messede: ”Brug din morgen på at forandre dit liv.”

Forretningskvinden og kunstneren rystede på hovedet.

”En af mine yndlingsbøger er Profeten,” sagde kunstneren tankefuldt. ”Det er et af de bedst sælgende stykker lyrik, der nogensinde er skrevet. Jeg har læst, at Khalil Gibran bar rundt på manuskriptet konstant i fire år og hele tiden forbedrede det, inden han gav det til sit forlag, blot for at sikre sig, at det var den reneste kunst. Jeg mindes stadig præcist, hvad han sagde, da han blev interviewet af en journalist omkring hans kreative proces, for hans ord vejleder mig tit, når jeg er i atelieret. Hans ord får kunstneren i mig til at række ud efter en højere magt, også selvom jeg tit slås med nøleri. Som jeg sagde, er jeg ret god. Men jeg ved, jeg kan blive storslået. Hvis jeg bare kan komme min selvsabotage til livs. Og mine dæmoner.”

”Hvad sagde han?” spurgte den hjemløse mand, der nu atter stod op og fingererede ved sit ur. Svedperler trillede ned over hans kantede ansigt.

”Her er, hvad han sagde,” sagde kunstneren: ”Jeg ville være sikker på, fuldkommen sikker på, at hvert eneste ord var det bedste, jeg kunne mønstre.”

”Svedigt,” svarede den hjemløse mand. ”Det er den standard, de bedste altid holder.”

På lydoptagelsen hørte man pludselig Tryllebinderen hoste. Hans næste ord lød nærmest, som om de blev tvunget frem; som et ufødt barn, der hektisk stritter imod at skulle forlade sin mors varme og trygge livmoder.

Alle kan blive almindelige, dagligdags ledere ved at gøre, som jeg opfordrer til. Når det er let, men specielt, når det er svært. Startende fra og med i dag. Og hvis du gør, er du garanteret en fremtidig sejr. Og jeg må tilføje, at der ikke findes ét menneske på kloden i dag, der ikke kan hæve deres tanker, ydeevne, vitalitet, held og et helt livs lykke kolossalt ved at flette en række markante rutiner ind i deres hverdag og så udføre dem, til de bliver en del af deres natur. Og dette fører mig til det allervigtigste princip, jeg vil nævne i dag: Det bedste udgangspunkt for at være succesrig i dit arbejde og for at få en fantastisk rejse igennem livet er at slutte sig til det, jeg kalder 5 AM Club. Hvordan skal man nogensinde blive verdensklasse, hvis man ikke bruger noget tid hver morgen på at gøre sig selv verdensklasse?

Forretningskvinden tog nu noter med en hidtil uset intensitet. Kunstneren havde et ’dette får mig til at føle mig stærk’-smil om læberne. Den hjemløse mand bøvsede, lagde sig ned på gulvet og lavede planken; sådan noget, fitnessproffer elskede at gøre for at opbygge en stærk indre kerne.

Man kunne høre Tryllebinderen hoste endnu kraftigere. En barsk – og langvarig – pause fulgte.

De næste ord ytredes usikkert. Han hev pibende efter vejret. Hans stemme begyndte at skælve som en telefonsælger, der skal foretage sit første opkald.

Det at stå op klokken 5 om morgenen er alle rutiners moder. At slutte sig til 5 AM Club er den ene adfærd, der højner al anden menneskelig adfærd. Denne levevis er, hvad der ultimativt forvandler dig til en uovervindelig kilde af muligheder. Den måde, du starter dagen på, afgør, hvor meget fokus, energi, begejstring og fortræffelighed du bibringer den. Hver tidlige morgenstund er en side i den fortælling, der bliver dit eftermæle. Hvert nyt morgengry er endnu en mulighed for at slippe genialiteten løs, befri din styrke og lege i ligaen med de ikoniske resultater. Du har magten til alt dette i dit indre, og det kommer stærkest til udtryk ved daggry. Du må endelig ikke lade fortidens smerte og nutidens frustrationer formindske din herlighed, undertrykke din uovervindelighed og kvæle den ubegrænsede mulighedernes mester, der ligger latent i dit uforlignelige væsen. Gør dig stærk i en verden, der forsøger at holde dig nede. Træd ind i dit lys i en tidsalder, der ønsker at holde dig i mørket. Gør krav på din genialitet i en tid, der hypnotiserer dig til at glemme dine evner. Vores verden kræver dette af hver og en af os. At være mestre i vores fag, krigere for vores vækst og beskyttere af betingelsesløs kærlighed – for alle mennesker.

Udvis respekt og medfølelse for alle andre mennesker på denne lille planet, uden at skelne til deres tro, farve og status. Byg dem op i en civilisation, hvor der er så mange, der får energi ved at holde andre nede. Hjælp dem til at se, hvilke undere de bærer i sig. Vis os de dyder, vi alle ønsker, at flere praktiserede. Alt, jeg siger, vil tale til den uspolerede del af dig; den side af dig, der var spillevende, inden du lærte at frygte, skrabe til dig, indskrænkes og mistro. Som helten i dit liv og som en kreativ succesmager, der er fast besluttet på at ændre kulturen. Som menneske her på jorden er det din pligt at finde den dimension i dig selv. Og efterfølgende at tilbringe resten af dit liv i kontakt med denne dimension.

Tag imod denne mulighed for menneskelig beherskelse, og jeg lover dig, at en række synkrone succeser, tillige med en velorganiseret, langtfra logisk magi vil sænke sig over dine mest oprigtige drømme og få de bedste af dem til at gå i opfyldelse. Og du vil udvikle dig til en af disse sjældne og storslåede væsener, der forbedrer hele verden blot ved at gå iblandt os.

Der var nu mørkt i konferencesalen. Forretningskvinden sukkede dybt og højlydt. Kunstneren stod fuldkommen ubevægelig. Den hjemløse mand begyndte at græde.

Så stillede han sig op på en stol, hævede armene som en præst og brølede disse ord af den irske skuespilforfatter George Bernard Shaw:

Dette er den sande lykke i livet; at blive anvendt til et formål, man selv mener er stort; det at være en naturkraft i stedet for en febril, lille klump dårligdomme og klagesange over, at livet ikke vier sig selv til at gøre dig lykkelig.

Jeg er af den overbevisning, at mit liv tilhører hele samfundet, og så længe jeg lever det, er det mig et privilegie at gøre, hvad jeg kan for det.

Jeg ønsker at være grundigt opbrugt, når jeg dør, for jo hårdere jeg arbejder, jo mere lever jeg. Jeg fryder mig i livet for frydens skyld. For mig er livet ikke ’et kort lys’. Det er en slags storslået fakkel, som jeg har fået fat i et øjeblik, og jeg ønsker, at den brænder så klart som muligt, inden jeg giver den videre til de næste generationer.

Så faldt den hjemløse mand ned på knæ. Kyssede sine hellige perler. Og fortsatte med at græde.

5

Et sært eventyr udi morgenbeherskelse

”Alle har ansvar for deres egen lykke, som en skulptør, der står med det råmateriale, han vil forme til en figur … Evnen til at forme materialet til det, der ønskes, skal læres og omhyggeligt holdes ved lige.” – Johann Wolfgang von Goethe

”Hvis I er interesserede,” sagde den hjemløse mand, ”så vil jeg med glæde bruge et par morgener på at coache jer ude på mit sted. Så kan jeg vise jer min personlige morgenrutine og forklare, hvorfor det at stille ind på, hvordan man styrer sin første time mod det maksimale, er så afgørende for den personlige mestring og exceptionel forretningssans. Giv mig lov til at gøre dette for jer, folkens. Jeres liv vil blive enestående – inden for rimelig kort tid. Og det vil blive en sjov rejse sammen med mig. Ikke altid let, som vi også hørte fra den gamle fyr på scenen. Men værdifuld, frugtbar og smuk. Måske endda lige så fantastisk som loftet i Det Sixtinske Kapel.”

”Første gang jeg så det, græd jeg,” sagde kunstneren og strøg sit gedebukkeskæg.

”Michelangelo var vildt syg. På den gode måde,” sagde den hjemløse mand, der også legede med sit – beskidte – skæg. Så løftede han op i skjorten og viste et sæt mavemuskler som på en græsk gud. En lang, beskidt finger gled ned over konturerne, som en regndråbe zigzagger ned ad stilken på en rose efter en regnbyge.

”Hooold nu kæft,” udbrød kunstneren med en entusiasme som hos en kat i en papegøjebutik. ”Hvordan pokker har du fået dem?”

”I hvert fald ikke fra en eller anden maskine, jeg har købt på TV-shoppen sent om natten. Denne her sixpack er resultatet af hårdt arbejde. Rigeligt med armbøjninger, pull-ups, planker, sit-ups og seriøst svedige cardiotræninger, som oftest på min særlige strand.” Den hjemløse mand trak en tydeligvis meget dyr pung frem og tog forsigtigt et stykke plastik ud, hvorpå der var lavet en tegning. Her er, hvad den forestillede, så du ser præcis det samme, som kunstneren og forretningskvinden gjorde i det øjeblik:

Uden at vente på svar fra de to tilhørere fortsatte den usoignerede omstrejfer med at tale. ”Forpligtelse, disciplin, tålmodighed og arbejde. Værdier, som der ikke er mange, der tror på i en tid, hvor mentaliteten er at stille krav og bare forvente et rigt, produktivt og tilfredsstillende liv, så længe bare man dukker op som en spurv ved forårets begyndelse. Og hvor folk forventer, at alle omkring dem yder den indsats, de selv er ansvarlige for at yde. Hvor er lederskabet i sådan en adfærd?”

”Jeg betragter vores verden som en klub af voksne, der opfører sig som forkælede børn. Dømmer ikke, siger det bare. Klager ikke, rapporterer bare. Men folkens, her er det, jeg forsøger at sige ved at lade jer se en smule af min sixpack: Intet fungerer for dem, der ikke lægger arbejde bag. Jeg siger bare mindre snak og mere handling. Nåh ja, og tjek lige det her ud.”

Vagabonden snurrede rundt og knappede sin hullede skjorte op. Hans faste, muskuløse ryg var tatoveret med ordene: ’Ofre elsker underholdning. Vindere tilbeder uddannelse.’

”Tag med hjem til mig på en magisk, lille ø midt i et fantastisk hav, fem timer ud fra kysten ved Cape Town.” Han rakte plastikkortet med tegningen til forretningskvinden. ”Det der er mine delfiner,” sagde han lykkeligt og pegede på billedet, der var tegnet i hånden.

”Det vil bare virkelig blive turen værd,” fortsatte han. ”Helt sikkert et eventyr for livet. I vil opleve nogle af jeres livs mest værdifulde og sensationelle øjeblikke her. I skal på en tillidsudflugt sammen med mig, folkens. Jeg vil lære jer alt, jeg ved, om et morgenritual i verdensklasse. Jeg vil hjælpe jer begge med at blive medlemmer af 5 AM Club. I vil lære jævnligt at stå tidligt op – så I vil have nået mere ved middagstid, end de fleste mennesker får nået på en uge, og så I vil få optimeret jeres helbred, lykke og indre ro. Der er en grund til, at så mange af dem, der opnår storslåede ting, står op før solen – det er det mest specielle tidspunkt på dagen. Jeg vil forklare jer, hvordan jeg brugte denne revolutionære metode til at opbygge mit imperium. Og bare lige, så vi har det på det rene, så findes der mange former for imperier – det økonomiske er blot ét af dem. Man kan også skabe imperier af kunst, næstekærlighed, filantropi, personlig frihed og endda spiritualitet. Jeg vil downloade stort set alt, jeg selv har været så heldig at lære af den mentor, der forandrede mit liv. Der er så meget, I vil opdage. I vil blive rørt allerdybest inde. I vil se verden gennem helt nye øjne. I vil spise den lækreste mad og se de smukkeste solnedgange. I kan svømme i havet, snorkle med delfinerne og flyve hen over de svajende sukkerrør i den helikopter, jeg ejer. Og hvis I begge tager imod min dybfølte invitation til at besøge mig, vil jeg insistere på, at I bor i mit hjem.”

”Åh, Gud, du tager pis på mig, ikke?” udbrød kunstneren rørstrømsk. Det blev mere og mere tydeligt, at han, ligesom mange andre i hans fag, var meget følelsesladet, opmærksom på selv de allermindste ting og havde en følsomhed, der var affødt af en underliggende smerte. De, der føler mere end andre, tror sommetider, at de er forbandede. Men rent faktisk har de fået en gave: en, der tillader dem at føle, hvad andre går glip af, opleve de glæder, de fleste ignorerer, og bemærke det storslåede i almindelige øjeblikke. Godt nok føler sådanne mennesker sig ofte lidt sårede, men det er også dem, der skaber storslåede symfonier, tegner imponerende bygninger og finder kure mod sygdomme. Tolstoj sagde engang, at ’kun de mennesker, der er i stand til at elske dybt, kan opleve stor sorg’, mens sufi-digteren Rumi skrev: ’Du må knuse dit hjerte igen og igen, til det åbner sig.’” Det var, som om kunstneren var legemliggørelsen af disse indsigter.

”Niks. Seriøst, folkens,” sagde den hjemløse mand entusiastisk. ”Jeg har et hus tæt på en landsby, der hedder Solitude. Og tro mig; navnet er passende. Det er først, når man kommer væk fra larm og tumult og opholder sig i fred og ro, at man husker, hvem – og alt det – det er meningen, man skal være. Bare sig ja til livet. Og lad os gøre det her! Som guruen oppe på scenen sagde det; jo mere I begynder at udforske de fantastiske muligheder, der, tilsyneladende fuldkommen tilfældigt, dukker op på jeres vej, jo mere magi vil I opleve. Man kan ligesom ikke vinde et spil, man ikke spiller, vel? Sandheden er, at livet bakker jer op, selv når det ikke virker sådan. Men I må selv gøre jeres og være klar, når mulighederne byder sig. Nå ja, og hvis I tager med til mit hjem ude på øen, er det eneste, jeg beder jer om, at I bliver længe nok til, at jeg kan lære jer den filosofi og fremgangsmåde, min hemmelige lærer har delt med mig. Det kræver lidt tid at blive medlem af 5 AM Club.”

Den hjemløse mand tøvede et øjeblik, før han tilføjede: ”Jeg tager mig også af alle jeres udgifter. Alt er dækket. Jeg vil endda sende mit private jetfly af sted for at hente jer, hvis det er cool med jer.”

Forretningskvinden og kunstneren så småfnisende, forvirrede og komplet usikkert på hinanden.

”Må min ven og jeg godt lige snakke sammen et øjeblik, bror?” spurgte kunstneren, stadig med sin notesbog i hånden.

”Selvfølgelig. Klart. Tag al den tid, I har brug for. Jeg sætter mig bare lige tilbage på min plads og ringer lidt rundt til mit lederteam,” nævnte den hjemløse mand og sjokkede væk.

”Det her er jo fuldstændig absurd! Snotdumt!” sagde kunstneren til forretningskvinden. ”Jeg er klart enig med dig i, at der er noget særligt ved ham. Måske endda ligefrem noget magisk. Jeg ved godt, hvor langt ude det lyder. Og jeg er fascineret af den mentor, han bliver ved med at tale om. Den lærer, der mest af alt lyder som en moderne mester. Jeg må indrømme, at den her vagabondagtige mand afgjort har en vild viden. Og han har tydeligvis et hav af erfaring. Men se lige på ham! Han ligner jo noget, der er løgn. Jeg tror, det er adskillige uger siden, han sidst var i bad. Hans tøj er helt laset. Han er vildere end mærkelig. Og indimellem siger han de vildeste ting. Vi aner ikke, hvem han er. Det er potentielt farligt. Han kan være farlig.”

”Afgjort superunderlig. Alt, der er sket her i dag, er superunderligt,” bekræftede hans nye ven. Forretningskvinden fik et blidt drag om munden. Hendes blik var dog stadig melankolsk. ”Jeg er et sted i mit liv, hvor jeg er nødt til at foretage nogle drastiske ændringer,” betroede hun ham. ”Jeg kan ikke fortsætte på denne måde. Jeg hører, hvad du siger. Jeg har stort set været mistroisk over for alt og alle, siden jeg var 11 og mistede min far. Det er ufattelig skræmmende for en pige at vokse op uden sin far, og hvis jeg skal være helt ærlig, slæber jeg stadig rundt på en masse følelsesmæssigt skrammel fra dengang. Jeg tænker på ham hver eneste dag. Jeg har haft nogle ret dårlige intime forhold. Jeg har kæmpet vildt meget med mit selvværd og truffet nogle forfærdelige valg i de forhold, jeg har været i.”

”For omkring et år siden gik jeg hos en terapeut, der gjorde mig opmærksom på, hvorfor jeg opførte mig, som jeg gjorde,” fortsatte forretningskvinden. ”Psykologer kalder det ’faderløs dattersyndrom’. Allerinderst inde havde jeg en intens frygt for at blive forladt og alle de voldsomme usikkerheder, der følger med sådan en frygt. Ja, det gav mig et specielt tykt panser ud imod omverdenen. Og gjorde mig på nogle måder også brutal. Vreden over at have mistet min far gav mig mit drive og mit ambitionsniveau. Men det gjorde mig også tom indeni. Jeg er ved at lære at udfylde det tomrum, han efterlod, ved at arbejde mig fuldstændig sønder og sammen, fordi jeg tror, at hvis jeg gør det rigtig godt, så får jeg den kærlighed, jeg mistede. Jeg har forsøgt at fylde mine følelsesmæssige huller med flere penge, lidt ligesom en narkoman, der higer efter det næste fix. Jeg har hungret efter social status og anerkendelse i min branche, er flygtet ind i hurtige, online fornøjelser, når jeg i stedet kunne have gjort ting, der gjorde en forskel. Som sagt har jeg fundet ud af, at en stor del af min adfærd stammer fra den frygt, jeg fik ved mine første udfordringer som ung kvinde. Jeg følte mig inspireret, da Tryllebinderen talte om aldrig at gøre noget for pengenes skyld, men i stedet at stræbe efter blive en verdensklasses leder og person i ordets bogstaveligste betydning og gribe de muligheder for personlig udvikling, dette fører med sig, sammen med mulighederne for at ændre verden. Hans ord gav mig så meget håb. Jeg ønsker at leve på den måde, han talte om, men det er jeg slet ikke i nærheden af endnu. Og alt det, der for nylig er sket med min virksomhed, driver mig virkelig helt ud til kanten. Jeg er ikke et specielt godt sted i livet lige nu. Jeg kom kun til dette foredrag, fordi min mor gav mig en fribillet. Og fordi jeg er desperat efter at ændre på tingene.”

Forretningskvinden trak vejret dybt. ”Undskyld,” fortsatte hun forlegent. ”Jeg kender dig overhovedet ikke, så jeg ved ikke lige, hvorfor jeg talte så åbent. Jeg føler mig vel tryg i dit selskab eller sådan noget. Hvorfor aner jeg ikke. Jeg er virkelig ked af, hvis det var for meget på én gang.”

”Helt okay,” sagde kunstneren. Hans kropssprog afslørede, at han var engageret. Han legede ikke længere med sit skæg eller sine dreadlocks.

”Vi er også vildt ærlige, når vi taler med taxachauffører og andre folk, vi ikke rigtig kender, ikke?” fortsatte forretningskvinden. ”Det, jeg prøver at sige, er bare, at jeg er fuldstændig klar til forandring. Og min mavefornemmelse siger mig, at den der subsistensløse mand, som vil fortælle os, hvordan en fantastisk morgenrutine kan opbygge kreative, produktive, finansielle og lykkelige imperier, virkelig kan hjælpe mig. Og hjælpe os.”

”Og,” tilføjede hun, ”husk lige hans ur.”

”Jeg kan godt lide ham,” sagde kunstneren. ”Han er noget af en karakter. Jeg elsker, at han udtrykker sig skiftevis så poetisk og så lidenskabeligt. Han tænker så levende og citerer George Bernard Shaw, som gælder det liv og død. Vildt sejt. Men jeg stoler stadig ikke helt på ham,” sagde han og bankede atter en knytnæve ind i sin åbne håndflade. ”Han har sikkert stjålet det der ur fra en eller anden rig idiot.”

”Jeg forstår godt, hvad du mener,” svarede forretningskvinden. ”En stor del af mig har det ligesådan. Og vi to har jo også først lige mødt hinanden. Jeg ved ikke, hvordan det vil være at tage på sådan en tur sammen med dig. Det håber jeg, du er okay med, at jeg siger. Du virker som en virkelig rar person. Måske et par grove kanter hist og her, men jeg tror godt, jeg ved, hvor de stammer fra.