KASSANDRA MONTAG

Efter syndfloden

Oversat af

Lene Støvring

Til Andrew

Kun det, der er endegyldigt forsvundet, fortjener at få et varigt navn: Der er en mani med at kalde på det forsvundne, til det vender tilbage.

– Günter Grass

PROLOG

Børn tror, vi skaber dem, men det gør vi ikke. De eksisterer allerede et andet sted; inden os, inden tiden. De træder ind i verden og skaber os. Og de skaber os ved først at tilintetgøre os.

Det var, hvad jeg lærte den dag, alt forandrede sig. Jeg stod ovenpå og lagde vasketøj sammen. Jeg havde ondt i ryggen på grund af Pearls vægt. Jeg bar Pearl i min mave, på samme måde, som en hval sluger et menneske, bærer det i sikkerhed i sin krop og venter på at spytte det ud. Hun vendte og drejede sig på en måde, en fisk aldrig ville gøre det; trak vejret via mit blod, møvede sig ind imod mine knogler.

Vandet fra Syndfloden stod halvanden meter højt omkring huset og dækkede veje, plæner, stakitter og postkasser. Blot et par dage tidligere var Nebraska blevet oversvømmet, vandet var skyllet ind over prærien i én enkelt bølge og havde atter gjort området til det indhav, det engang havde været, og verden var nu et øhav af bjerge og store vidder af vand. Da jeg øjeblikket inden havde lænet mig ud ad det åbne vindue, havde det spejlbillede, der havde mødt mig i vandet, været snavset og skæmmet, som om jeg var blevet strukket og derefter flået i tilfældige strimler.

Jeg glattede endnu en T-shirt og fór pludselig sammen ved lyden af et gennemtrængende skrig, der skar sig igennem min krop. Min femårige datter, Row, måtte have vidst, hvad der foregik, for hun skreg: ”Nej, nej, nej! Ikke uden mor!”

Jeg smed, hvad jeg havde i hænderne, og løb hen til vinduet. En lille motorbåd lå stille i vandet ved siden af vores hus. Min mand, Jacob, svømmede hen imod båden med den ene arm, mens han knugede Row ind til sig med den anden. Han forsøgte at få hende op i båden, men hun gav ham en albue i ansigtet. En mand stod i båden og forsøgte at hale hende op. Row var iført en alt for lille jakke og jeans. Vedhænget i hendes halskæde svingede hen over hendes brystkasse, mens hun kæmpede med Jacob. Hun kastede sig fra side til side, som en nyfanget fisk, og sendte kaskader af vand ind i ansigtet på ham.

Jeg åbnede vinduet og råbte: ”Jacob! Hvad er det, du laver?!”

Han hverken svarede eller så på mig. Row fik øje på mig. Hun skreg og sparkede ud efter manden i båden, der havde fået et solidt greb i hendes armhuler og var ved at løfte hende op i båden.

Jeg hamrede på væggen ved siden af vinduet og råbte efter dem igen. Jacob trak sig op i båden, mens manden holdt Row. Min panik forvandledes til et brølende flammehav. Jeg trak mig skælvende ud igennem vinduet og sprang.

Mine fødder ramte jorden under vandet, og jeg rullede om på siden for at begrænse slaget. Da jeg atter kom op til overfladen, så jeg, at Jacob krympede sig og havde et smertefuldt, stramt udtryk i ansigtet. Det var nu ham, der holdt Row, mens hun skreg og sparkede. ”Mor! Mooaar!”

Jeg svømmede hen imod båden, mens jeg skubbede de ting til side, der lå og flød i vandoverfladen. En konservesdåse, en gammel avis, en død kat. Motoren blev startet, og båden drejede rundt og sendte en bølge af vand ind i ansigtet på mig. Jacob holdt Row tilbage, mens hun rakte ud efter mig med hænder, der greb i den tomme luft.

Jeg blev ved med at svømme, mens Row forsvandt i det fjerne. Jeg kunne høre hende skrige, selv efter jeg ikke længere kunne se hendes lille ansigt med håret piskende i vinden.

KAPITEL 1

Syv år senere

Mågerne kredsede over båden og fik mig til at tænke på Row. Den måde, hun begejstret havde hvinet og viftet med armene, da hun lige var begyndt at gå. Den måde, hun havde stået bomstille i næsten en time, mens hun betragtede prærietranerne, dengang jeg havde taget hende med til Platte-floden for at se dem trække. Hun havde altid selv været lidt fugleagtig med sine tynde lemmer og nervøse, agtpågivende øjne, der altid skannede horisonten, som om hun var klar til flugt.

Vores båd lå for anker ud for den stenede kyst ved det, der engang havde været British Columbia. Lige fremme var der en lille bugt, hvor vandet samlede sig i et lille bassin mellem to bjergtoppe. Vi kaldte stadig havene ved deres tidligere navne, men faktisk var det nu ét stort hav, hvor landstykkerne lignede krummer, der var drysset ned fra himlen.

Dagen var netop gryet, og Pearl pakkede sengetøjet væk. Hun var blevet født her på båden syv år tidligere under et uvejr med lynglimt hvide som smerte.

Jeg puttede madding i krabbefælderne, og Pearl kom op på dækket med en slange uden hoved i den ene hånd. Adskillige slanger snoede sig om hendes håndled som armbånd.

”Vi bliver nødt til at spise dem dér i aften,” sagde jeg.

Hun sendte mig et skarpt blik. Pearl var ikke tynd og mørkhåret, som Row havde været det. Row havde lignet mig med mørkt hår og grå øjne, men Pearl lignede sin far med det krøllede, rødbrune hår og fregnerne på næsen. Ind imellem syntes jeg, at hun ligefrem havde samme kropsholdning som ham; kompakt og beslutsom med begge ben solidt plantet i jorden, med en smule knejsende nakke, altid uglet hår, armene lidt tilbage og brystet frem, som om hun mødte verden uden frygt.

Jeg havde ledt efter Row og Jacob i seks år. Efter de forsvandt, var bedstefar og jeg stået til søs på Bird, den båd, han selv havde bygget, og kort efter var Pearl blevet født. Pearl og jeg ville aldrig have klaret det uden bedstefar. Han fiskede, mens jeg ammede Pearl, samlede information fra alle, vi mødte, og lærte mig at sejle.

Hans mor havde bygget kajakker, som hendes forfædre havde gjort det før hende, og han huskede, hvordan han havde set hende forme træet som en brystkasse, så de kunne bære folk på samme måde, som en mor bar sit barn i sin mave, og bringe dem sikkert i land. Bedstefars morfar havde været fisker, så bedstefar havde tilbragt sin barndom på havet ud for Alaska. Under Hundredårsoversvømmelsen havde bedstefar, og tusindvis af andre, søgt ind i landet og til sidst slået sig ned i Nebraska, hvor han i mange år havde arbejdet som tømrer. Men han havde altid savnet havet.

Bedstefar ledte efter Jacob og Row, når jeg ikke selv magtede det. Nogle dage fulgte jeg mat efter ham, mens jeg tog mig af Pearl. Han tjekkede samtlige både i hver en havn. Han viste billeder af dem i hver en saloon og handelsstation. Når vi var ude på åbent hav, spurgte han hver en fisker, vi passerede, om de havde set Row og Jacob.

Men bedstefar døde, da Pearl stadig var spæd, og pludselig lå den gigantiske opgave som et bjerg på mig alene. Desperationen smøg sig om mig som et ekstra lag hud. I starten svøbte jeg Pearl tæt ind imod mig med et gammelt sjal. Og jeg fulgte den samme kurs, han havde udstukket: Jeg tjekkede alle havne, spurgte de lokale, viste billeder. Et stykke hen ad vejen gav det mig energi og noget at tage mig til ud over at overleve. Noget, der betød mere for mig end at hive endnu en fisk op i vores lille båd. Noget, der gav mig håb og forventning om at blive hel.

For et år siden var Pearl og jeg gået i land i en lille landsby i den nordlige del af Rocky Mountains. Alle butiksfacader var faldet sammen, og de støvede gader flød med affald. Det var en af de mere overbefolkede landsbyer, jeg havde været i. Folk hastede frem og tilbage ad hovedgaden, der var fyldt med boder og handlende. Vi passerede en bod, der var propfyldt med klunsede varer, som var blevet slæbt op ad bjerget inden Syndfloden. Mælkekartoner fyldt med benzin og petroleum, smykker, der skulle smeltes om og laves til andre ting, en trillebør, dåsemad, fiskestænger og kasser med tøj. Boden ved siden af solgte ting, der var blevet lavet eller fundet efter Syndfloden: planter og frø, lys, en træspand, flasker med alkohol fra et lokalt destilleri, knive lavet af en smed. De solgte også små pakker med urter, hvorpå der stod ting som: SØLVPIL-BARK MOD FEBER! ALOE VERA MOD FORBRÆNDINGER!

Nogle af varerne bar tydeligt præg af at have ligget i vand. Nogle handlende betalte folk for at dykke ind i gamle huse, der ikke allerede var blevet gennemrodet. En lettere rusten skruetrækker, en plettet pude, der var tung af mug.

Boden overfor disse solgte udelukkende små flasker udløbet medicin og æsker med ammunition og blev overvåget af en kvinde med et maskingevær.

Jeg bar alle de fisk, jeg havde fanget, i en slynge over skulderen, og jeg knugede stroppen ind til mig, mens vi gik op imod handelsstationen. Jeg havde Pearl i den anden hånd. Hendes hår var så tørt, at det var begyndt at knække af ved hovedbunden, og hendes hud var skællet og lysebrun; ikke af solen, men af forstadiet til skørbug. Jeg måtte bytte mine fisk for noget frugt til hende og bedre fiskeredskaber til mig selv.

Da jeg nåede handelsstationen, lagde jeg fiskene på disken og begyndte at handle. Kvinden var tæt bygget, mørkhåret og havde ingen tænder i undermunden. Efter lidt forhandlinger blev vi enige om, at jeg kunne bytte mine syv fisk for en appelsin, sytråd, fiskeline og et fladbrød. Da jeg havde pakket mine varer i tasken, lagde jeg billedet af Row på bordet foran kvinden og spurgte, om hun havde set hende.

Kvinden tøvede og stirrede på billedet. Så rystede hun langsomt på hovedet.

”Er du sikker?” spurgte jeg, overbevist om, at hendes tøven skyldtes, at hun havde set Row.

”Der er ingen pige her, der ser sådan ud,” proklamerede kvinden med kraftig accent og vendte tilbage til at pakke mine fisk.

Pearl og jeg bevægede os ad hovedgaden og tilbage mod havnen. Jeg tjekker skibene, sagde jeg til mig selv. Denne landsby var så overbefolket, at Row sagtens kunne være her, uden at kvinden havde set hende. Pearl og jeg gik hånd i hånd, mens de handlende råbte efter os. ”Friske citroner! Hønseæg! Halv pris på krydsfiner!”

Lidt længere fremme gik en pige med langt, mørkt hår. Hun havde en blå kjole på.

Jeg standsede brat op og stirrede. Den blå kjole var Rows. Den havde det samme sjalsmønster, pufærmer og de samme flæser for neden. Alt stod stille, og det var, som om luften pludselig blev tynd. En mand hev i min albue og plagede mig om at købe hans brød. Det var, som om hans stemme kom langt væk fra. En lykkefølelse bredte sig i mig, mens jeg betragtede pigen.

Jeg styrtede frem, væltede en vogn med frugt og hev Pearl efter mig. Havet nede ved havnen var krystalblåt og så pludselig rent og friskt ud.

Jeg greb pigen om skulderen og vendte hende rundt. ”Row!” sagde jeg. Jeg forberedte mig på atter at se hendes ansigt og trække hende ind i mine arme.

Men det var et fremmed ansigt, der så på mig.

”Lad være med at røre mig,” mumlede pigen og trak skulderen til sig.

”Åh, undskyld,” sagde jeg og trådte et skridt tilbage.

Pigen hastede væk fra mig og så sig nervøst over skulderen.

Jeg stod midt på den travle gade med støvet hvirvlende op omkring mig. Pearl pressede hovedet ind imod min hofte og hostede.

Det er ikke hende, sagde jeg til mig selv og forsøgte at vænne mig til den nye virkelighed. Skuffelsen væltede ned over mig, men jeg fortrængte den. Du finder hende. Det er okay. Du skal nok finde hende, messede jeg ved mig selv.

En eller anden skubbede hårdt til mig og trak tasken af min skulder. Pearl faldt, og jeg snublede sidelæns, men nåede at gribe fat i en bod, der solgte udtjente dæk.

”Hey!” råbte jeg efter kvinden, der nu spurtede ned ad hovedgaden og om bag en bod med bjerge af tekstiler. Jeg løb efter hende, sprang over en lille vogn fyldt med små kyllinger og undgik med nød og næppe en mand med stok.

Jeg snurrede rundt i cirkler, mens jeg så efter kvinden. Folk strømmede forbi mig, som om intet var hændt, og mylderet af kroppe og stemmer gav mig kvalme. Jeg løb rundt og ledte efter kvinden i noget, der føltes som en evighed. Sollyset dæmpedes og kastede lange skygger på jorden omkring mig. Jeg løb rundt og rundt, til jeg nær var kollapset, og stoppede i nærheden af, hvor det var sket. Jeg så op ad gaden og fik øje på Pearl, der stod lige ved siden af, hvor hun var faldet.

Hun kunne ikke se mig mellem alle menneskerne og boderne, og hendes blik gled nervøst hen over menneskemængden, hendes underlæbe bævede, og hun tog sig til den ene arm, som om hun havde slået den, da hun faldt. Hun havde hele tiden bare stået der og ventet i håbet om, at jeg ville vende tilbage. Den frugt, jeg havde sikret hende, var en af de ting, jeg havde været stolt af den dag. Den ene ting, det ene bevis, jeg kunne klynge mig til, som næsten overbeviste mig om, at jeg klarede det godt.

Synet af hende slog mig næsten ud. Hvis jeg havde været mere opmærksom, ville tyven ikke så let have kunnet vriste tingene fra mig. Nu, hvor sorgen overmandede mig, mindede mit håb om at finde Row mere om vanvid end om optimisme.

Grunden til, at den blå kjole virkede så velkendt, gik langsomt op for mig. Ja, Row havde haft den samme kjole, men det var ikke en af dem, Jacob havde pakket og taget med, da han tog hende fra mig. For jeg havde fundet netop den kjole i hendes kommode, efter hun forsvandt, og jeg havde sovet med den i dagevis med ansigtet begravet i hendes duft og fingrene glidende hen over stoffet. Den var blevet hængende i min hukommelse, fordi den var blevet efterladt, ikke fordi hun kunne være et eller andet sted iført netop den. Det gik også op for mig, at hun ville være langt ældre nu og ikke længere ville kunne passe den. Hun var vokset. Det vidste jeg godt, men hun var indprentet i mit sind som en femårig pige med store øjne og en skinger fnisen. Selv hvis jeg skulle møde hende, ville jeg så overhovedet genkende hende?

Det hele var for meget. Hver eneste gang jeg tog hen til en handelsstation og ikke fandt hende, blev jeg fuldkommen drænet af skuffelse. Hvis Pearl og jeg skulle klare os, var jeg nødt til at fokusere på os to. At lukke alt andet og alle andre ude.

Så vi holdt op med at lede efter Row og Jacob. Sommetider spurgte Pearl mig hvorfor, og jeg fortalte hende sandheden: Jeg kunne ikke mere. Det føltes, som om de stadig var i live, men samtidig kunne jeg ikke forstå, hvorfor jeg ikke fik nyt om dem i de små lokalsamfund, der lå inde ved bjergsiderne, omgivet af vand.

Nu drev vi bare rundt uden mål og med. Den ene dag lignede den næste, mens vi gled af sted fra den ene flod til den anden. Hver eneste nat lå jeg vågen og lyttede til Pearls åndedrag og hendes krops rytme. Jeg vidste, hun var mit anker. Hver eneste dag frygtede jeg, at et plyndringsskib ville udse sig os som mål, eller at vi ikke længere ville fange fisk, så vi ville dø af sult. Jeg led af mareridt, og jeg greb ud efter Pearl om natten, så vi begge vågnede. Al denne frygt blev bundet sammen af små tråde af håb.

Jeg lukkede krabbefælden, lod den dumpe ud over rælingen og synke de knap 20 meter ned. Jeg så ind over kysten, og en underlig, frygtsom følelse af uro bredte sig i mig. Kysten var marsk, fyldt med mørkt græs og krat. Træerne voksede lidt længere tilbage og bredte sig op ad bjergsiden. De voksede nu højere oppe end den tidligere trægrænse og bestod mest af unge poppel-, pile- og ahorntræer. Lidt længere fremme lå en lille bugt, hvor handlende sommetider lå for anker, eller plyndringsskibene lå på lur. Jeg skulle have taget mig tid til at vurdere bugten nøjere og sikre mig, at øen var forladt. Man kunne aldrig komme lige så hurtigt væk på land, som man kunne til søs. Jeg rustede mig. Vi var nødt til at gå i land og finde vand. Vi havde højst én dags forsyninger tilbage.

Pearl fulgte mit blik ind på kysten.

”Det ligner den samme kyst, hvor de der mennesker var,” sagde hun provokerende.

I dagevis havde hun ikke talt om andet end det plyndringsskib, vi havde set gå til angreb på en båd i det fjerne. Vi var sejlet væk, og jeg havde været træt og tungsindig, mens vinden fik os ud af syne. Pearl var oprørt over, at vi ikke havde forsøgt at hjælpe dem, og jeg forsøgte at minde hende om, at det var vigtigt, vi holdt os for os selv. Men under alle mine forklaringer frygtede jeg, at mit hjerte var krympet i takt med, at vandet steg omkring os – at panikken havde bredt sig i mig, mens vandet dækkede jorden, så den fortrængte alt andet og forvandlede mit hjerte til en lille, hård klump, jeg ikke kunne genkende.

”Hvordan skulle vi kunne angribe et helt plyndringsskib?” spurgte jeg. ”Det er der ingen, der overlever.”

”Du prøvede ikke engang. Du er fuldstændig ligeglad!”

Jeg rystede på hovedet. ”Jeg bekymrer mig meget mere om det, end du aner. Men der er ikke altid plads til at bekymre sig.” Jeg havde lyst til at sige, at jeg var brugt op. Måske var det godt, jeg ikke havde fundet Row. Måske ønskede jeg ikke at vide, hvad jeg ville gøre for at være sammen med hende igen.

Pearl svarede ikke, så jeg sagde: ”Alle må klare sig selv nu.”

”Jeg kan ikke lide dig,” sagde hun og satte sig med ryggen til mig.

”Det behøver du heller ikke,” bed jeg. Jeg kneb øjnene hårdt i og pressede en finger hårdt imod punktet mellem øjenbrynene.

Jeg satte mig ved siden af hende, men hun vendte stadig ansigtet bort fra mig.

”Drømte du dine drømme igen i nat?” Jeg forsøgte at bevare stemmen venlig og blid, men der sneg sig en skarphed ind.

Hun nikkede og pressede blodet fra slangens hale ned i det hul, hvor hovedet havde siddet.

”Det vil jeg ikke lade ske for os. Vi bliver sammen. Altid,” sagde jeg. Jeg strøg hendes hår væk fra ansigtet, og antydningen af et smil strøg hen over hendes læber. Jeg rejste mig op og tjekkede cisternen. Næsten tom. Vand så langt øjet rakte, men intet at drikke. Jeg havde hovedpine af dehydrering, og kanten af mit synsfelt begyndte at sløre til. Det var for det meste fugtigt i vejret med regn hver anden dag, men vi var midt i en tørkeperiode. Jeg fyldte Pearls vandsæk med det sidste ferskvand og rakte hende den.

Hun stoppede sin leg med den hovedløse slange og vejede vandet i hånden. ”Du har givet mig alt vandet.”

”Jeg har allerede drukket noget,” løj jeg.

Pearl stirrede direkte på mig – og direkte igennem mig. Jeg kunne ikke skjule nær så meget for hende, som jeg kunne skjule for mig selv.

Jeg fastgjorde min kniv i bæltet, og Pearl og jeg svømmede i land med vores muslingespande. Jeg var bange for, det var for vådt til muslinger, og vi løb snublende langs marsken, til vi fandt et lidt mere tørt sted mod syd, hvor solen føltes varm og stabil. Der var små huller i mudderlaget. Vi fandt noget drivtømmer og begyndte at grave, men efter et par minutter smed Pearl tømmeret fra sig.

”Der er ikke nogen,” beklagede hun sig.

”Fint,” bed jeg. Mine lemmer var tunge af træthed. ”Så gå op ad bjergsiden og se, om du kan finde en kilde. Hold øje med piletræer.”

”Jeg ved godt, hvad jeg skal se efter.” Hun snurrede rundt på hælen og forsøgte akavet at løbe op ad klippesiden. Den stakkels pige forsøgte stadig at udligne bevægelserne til søs, og hun plantede begge ben solidt i jorden og svajede fra side til side.

Jeg fortsatte gravearbejdet og trak mudderet op i bunker omkring mig. Jeg ramte en skal og smed muslingen i min spand. Pludselig syntes jeg, jeg hørte stemmer blande sig med lyden af vinden og bølgerne. Jeg satte mig tilbage på hælene og lyttede anspændt, men der var ikke noget. Når jeg var på land, syntes jeg altid, jeg fornemmede ting, der ikke var der; hørte musik, så bedstefar, selvom han var død. Som om det at være på land, sendte mig tilbage til fortiden og alle de ting, den havde indeholdt.

Jeg lænede mig atter frem og begravede hænderne i mudderet. Smed endnu en skal i spanden. Jeg havde netop fundet endnu en musling, da et lille, skarpt skrig skar igennem luften. Jeg stivnede og så op over landskabet efter Pearl.

KAPITEL 2

Adskillige meter oppe ad bjergsiden, lige foran nogle buske og et stejlt klippestykke, stod en senet mand med Pearls ryg presset ind imod sin brystkasse og en kniv for hendes strube. Pearl stod helt stille, hendes øjne var mørke, og armene hang ned langs siden uden mulighed for at nå den kniv, hun havde fastspændt ved anklen.

Manden havde et desperat, lettere sindsforvirret udtryk i ansigtet. Med pulsen hamrende i ørerne rejste jeg mig langsomt op.

”Kom med mig,” kaldte han. Han havde en sær accent, jeg ikke helt kunne placere, meget staccato og med tunge vokaler.

”Okay,” sagde jeg og hævede hænderne, så han kunne se, at jeg ikke havde tænkt mig at prøve på noget. Jeg gik op imod dem.

Da jeg nåede derop, sagde han: ”Hvis du bevæger dig, er hun død.”

Jeg nikkede.

”Jeg har et skib,” sagde han. ”Det skal I arbejde på. Smid kniven på jorden.”

Panikken bredte sig i mig, mens jeg tog min kniv og smed den hen til ham. Han satte den i bæltet og sendte mig et tandløst smil. Hans hud var brun, men lettere skoldet, og han var halvskaldet med små totter sandfarvet hår. På hans ene skulder var en tatovering af en tiger. Piratbander tatoverede som oftest deres medlemmer med dyr, men jeg kunne ikke huske, hvilken bande der brugte tigeren.

”Bare rolig. Jeg skal nok tage mig af jer. Vi skal den vej.”

Jeg fulgte efter manden og Pearl langs bjergsiden, og vi arbejdede os frem mod bugten. Stridt græs kradsede mig på anklerne, og jeg snublede over nogle sten et par gange. Manden sænkede kniven fra Pearls strube, men han beholdt hånden på hendes skulder. Jeg havde lyst til at springe frem og trække hende væk fra ham, men han ville have kniven for struben af hende, inden jeg fik hende væk. Billeder af, hvordan det hele kunne ende, kørte som en film i mit hoved. Måske mente han, at der kun var plads til en af os på båden, når vi nåede frem.

Manden begyndte at fortælle om sit folks koloni oppe nordpå. Jeg ønskede, han ville klappe i, så jeg kunne tænke klart. Der hang en feltflaske over hans ene skulder. Den dinglede, når han gik, og jeg kunne høre noget skvulpe i den. Min tørst blev mere akut end min frygt, og det eneste, jeg kunne tænke på, var at række ud, tage den og skrue låget af.

”Det er vigtigt, vi danner nye nationer. Vigtigt for …” Manden slog ud med hånden, som om han kunne plukke ordet ud af luften. ”Organiseringen.” Manden nikkede, tydeligvis godt tilfreds. ”Sådan har man altid gjort det. Lige siden dengang vi boede i huler. Hvis folk ikke organiserer sig, bliver de undertrykt.”

Der var andre grupperinger, der forsøgte at skabe nye nationer ved at sejle fra landstykke til landstykke og etablere militærbaser på land og i havne, angribe andre og lave kolonier. De fleste begyndte med, at et skib kaprede andre skibe og derefter begyndte at indtage små samfund på land.

Manden så på mig hen over skulderen, og jeg spærrede øjnene op og nikkede dumt. Vi var omkring en kilometer fra vores båd. Pludselig stod vi ved en slugt, og vi bevægede os forsigtigt ned ad en stejl klippeside. Jeg overvejede at snuppe Pearl, springe ud over klippesiden og svømme hen til båden, men det var for langt i det urolige vand. Og jeg kunne ikke vide, om vi ville ramme vandet, eller om der var klipper nedenfor.

Manden var begyndt at tale om sit folks avlsskibe. Det forventedes, at kvinder fik et barn om året i gennemsnit, så klanen kunne vokse. De ventede med at flytte en pige ud på avlsskibene, til hun fik menstruation. Indtil da blev de holdt indespærrede i kolonien.

Jeg havde tidligere passeret avlsskibe, der kunne kendes på deres hvide flag med en rød cirkel. Et flag, der advarede andre mod at nærme sig. Sygdomme spredte sig hurtigt på land, så konklusionen var, at de nyfødte var mere sikre om bord på et skib, hvilket ofte var sandt. På nær når en sygdom brød ud, og stort se alle om bord døde og efterlod sig et spøgelsesskib, der drev omkring på må og få, indtil det til sidst knustes mod en bjergside og sank.

”Jeg ved godt, hvad du tænker,” fortsatte manden, ”men Lost Abbots … gør tingene på en ordentlig måde. Man kan ikke opbygge en nation uden folk, uden skatter, og uden at have folk til at opkræve skatterne. Derfor organiserer vi os.”

”Er hun din datter?” fortsatte han efter en kort pause.

Det gibbede i mig, og jeg rystede på hovedet. ”Jeg fandt hende på en kyst for nogle år siden.” Han ville ikke være så forhippet på at skille os ad, hvis han ikke vidste, vi var i familie.

”Klart,” nikkede manden. ”De er gode at have.”

Vinden skiftede retning, da vi bevægede os rundt om bjerget. Stemmer steg opad. Jeg så ned og et stykke ind i bugten og fik øje på en større gruppe mennesker, der arbejdede på et skib.

”Du ligner en pige, jeg kender. En, der er i en af vores kolonier,” sagde manden til mig.

Jeg lyttede dårligt efter. Hvis jeg sprang fremad, kunne jeg nå hans højre arm, tvinge den om på ryggen af ham og tage min kniv i hans bælte.

Han rakte ud og rørte ved Pearls hår. Min mave snørede sig sammen. Om hans håndled hang en guldkæde med vedhæng. Vedhænget var af mørkt slangetræ, hvori der var indgraveret en trane. Det var Rows halskæde. Den halskæde, bedstefar havde lavet til hende den sommer, vi var taget ud for at se på prærietraner. Den var naturfarvet på nær den ene dråbe røde maling, han havde lagt mellem prærietranens øjne og næbbet.

Jeg standsede op. ”Hvor har du den fra?” spurgte jeg. Pulsen tordnede i mine ører, og min krop summede som en kolibris vinger.

Han så ned på sit håndled. ”Hende pigen. Hende, jeg fortalte dig om. Sådan en sød pige. Jeg er overrasket over, at hun har klaret den så længe. Hun har det ligesom ikke i sig …” Han gestikulerede hen imod bugten med sin kniv. ”Kom nu. Vi har ikke hele dagen.”

Jeg kastede mig hen imod ham og fejede benene væk under ham med min fod. Han snublede, og jeg hamrede albuen ned i hans brystkasse, så han mistede vejret. Jeg trampede på den hånd, der holdt kniven, greb den og holdt den imod hans bryst.

”Hvor er hun?” hvæsede jeg intenst.

”Mor …”

”Vend dig væk,” sagde jeg. ”Hvor er hun?” Jeg pressede kniven længere ind imod hans ribben, så spidsen borede sig igennem hans hud og bugvæggen. Han skar tænder, og svedperler begyndte at pible frem på hans ansigt.

”Valley,” gispede han. ”The Valley.” Hans blik flakkede hen imod bugten.

”Og hendes far?”

Manden så forvirret på mig. ”Hun havde ingen far med. Han må være død.”

”Hvornår var det? Hvornår så du hende?”

Manden lukkede øjnene stramt i. ”Ved ikke. En måned siden? Vi tog hertil lige efter.”

”Er hun der stadig?”

”Hun var der, da jeg tog af sted. Endnu ikke gammel nok til …” Han skar ansigt og hev efter vejret.

Han havde nær sagt, at hun endnu ikke var gammel nok til avlsskibene.

”Gjorde du hende fortræd?”

Selv nu fik han et selvtilfredst udtryk i øjnene. ”Hun protesterede ikke særlig meget,” sagde han.

Jeg stak kniven i bund til skæftet og trak, som når man slagter en fisk.

KAPITEL 3

Pearl og jeg stjal mandens drikkedunk og skubbede hans lig ud over klippesiden. Mens vi løb tilbage til båden, spekulerede jeg på, hvornår hans besætning mon ville begynde at lede efter ham. Der var vind nok til, at vi hurtigt kunne komme sydover, og så snart Bird havde fået os om bag det første bjerg, ville det være svært for dem at finde os.

Straks vi var om bord, hev jeg ankeret op, mens Pearl justerede sejlet, og vi fór fremad. Kysten bag os forsvandt længere og længere væk, men jeg kunne stadig ikke finde ro. Jeg gemte mig for Pearl under overdækningen. Jeg rystede over hele kroppen … nogenlunde på samme måde, som manden havde sitret, da han døde. Jeg havde været i slåskampe før, hvor der havde været våben og meget anspændte øjeblikke, men jeg havde aldrig slået ihjel. Da jeg havde dræbt manden, var det som at træde over dørtærsklen til en helt ny verden. Den føltes som et sted, jeg allerede havde været, men havde glemt igen … ikke havde ønsket at huske. Det gjorde ikke, at jeg følte mig magtfuld, men blot at jeg følte mig langt mere alene.

Vi sejlede sydpå i tre dage, indtil vi nåede Apple Falls, en lille handelshavn, der lå på et bjerg, som engang havde ligget i British Columbia. Vandet, vi havde stjålet fra manden, havde forsynet os i en enkelt dag, men dagen efter havde det regnet en lille smule, hvilket lige præcis havde været nok til, at vi ikke var syge af tørst, da vi ankom til Apple Falls. Jeg kastede ankeret ud over siden og skævede hen på Pearl, der stod i forstavnen og stirrede ind på byen.

”Jeg ville ønske, du ikke havde set det,” sagde jeg til Pearl og betragtede hende indgående. Det var ikke meget, hun havde talt til mig siden.

Hun trak på skuldrene.

”Han ville gøre os fortræd. Synes du, jeg skulle have ladet være? Tror du, han var et godt menneske?” spurgte jeg.

”Jeg kunne bare ikke lide det,” svarede hun spagt. Hun tøvede, som om hun tænkte over noget, og fortsatte så: ”Desperate mennesker.” Hun så lidt for intenst på mig. Når hun spurgte mig om, hvorfor folk var onde, plejede jeg at svare, at desperate mennesker gjorde desperate ting.

”Ja,” sagde jeg.

”Vil vi prøve at finde hende nu?”

”Ja,” røg det ud af mig, inden jeg vidste, at det var det, jeg havde besluttet mig for. Jeg havde et billede for mit indre øje af Row, der var i fare, og mig, der bevægede mig hen imod hende uden at kunne andet, ligesom styrtregn, der falder ned fra himlen og ikke den anden vej.

Selvom erkendelsen var kommet som en overraskelse for mig, viste Pearl ingen tegn på chok. ”Vil Row kunne lide mig?” spurgte hun blot og så på mig.

Jeg gik hen og satte mig på hug foran hende og lagde armene om hende. Hendes hår duftede af salt og ingefær, og jeg begravede ansigtet i det. Hendes krop var stadig lige så skrøbelig og sårbar som den nat, jeg havde født hende.

”Det er jeg sikker på,” svarede jeg.

”Klarer vi den?” spurgte Pearl.

”Vi skal nok klare den.”

”Du sagde, at alle er alene. Jeg vil ikke være alene,” sagde Pearl.

Mit bryst snørede sig sammen, og jeg trak hende atter ind til mig. ”Du vil aldrig være alene,” lovede jeg og kyssede hende på hovedet. ”Vi må hellere tælle disse her,” fortsatte jeg og pegede på spandene med fisk, der stod på dækket.

Row er helt alene derude, tænkte jeg, mens jeg vejede de døde fisk i hånden en efter én for at vurdere, hvor meget de var værd. Jeg så hende for mig, helt alene på en eller anden kyst. Er Jacob død? Har han forladt hende? Mine hænder rystede af raseri ved tanken. Han forlader folk. Det er sådan noget, han gør.

Men det ville han ikke gøre mod hende, modsagde jeg mig selv. Jeg mærkede, hvordan jeg blev trukket tilbage i de hadefulde følelser, der havde holdt mig vågen om natten i årevis, efter han havde forladt mig. Jeg havde været forblindet af kærlighed, og jeg vidste, at jeg nu var forblindet af had. Jeg var nødt til at fokusere. Huske Row og glemme ham.

I de sidste tre dage på havet havde en del af mig konstant tænkt på Row. Det føltes, som om hele min krop planlagde, hvordan jeg skulle finde hende, mens min bevidsthed havde fokuseret på at stramme reb, trække fisk i land og de andre dagligdags ting, der holdt mig jordbunden. Der var både den underliggende, pulserende panik og chokket ved at finde ud af, at hun var i live, kombineret med en underlig, instinktiv ro, mens jeg bevægede mig rundt på båden, som om det bare var en fuldstændig almindelig dag. Det var det, jeg havde drømt om og håbet på, men samtidig var det også alt det, jeg havde frygtet. For det, at hun var i live, betød, at jeg måtte tage ud og finde hende og dermed sætte alt på spil. Hvilken mor ville svigte sit barn, når det havde brug for hende? Men på den anden side, ville det ikke være at svigte Pearl at tage hende med på denne tur? Et svigt i forhold til det fredfyldte liv, vi havde opbygget sammen?

Pearl og jeg pakkede laksene og helleflynderne i fire kurve. Vi havde allerede renset og røget laksene på båden, men helleflynderen var lige fanget i morges og ville kunne give os noget godt at handle med.

Byen var meget passende blevet navngivet Apple Falls – der var plantet en lille æbleplantage i en rydning mellem to bjergtinder. Tyve blev skudt af de bevæbnede vagter, der var placeret i et vagttårn på hvert bjerg. Jeg håbede at kunne handle mig til mindst en halv kurv æbler samt nogle kerner og frø. Ved den sidste handelsstation havde vi kun haft tre kurve fisk, og vi havde kun lige netop kunnet få det reb, olie og mel, vi havde brug for. Vi var nødt til at bytte os til nogle grøntsagsfrø, så jeg kunne dyrke nogle flere grøntsager om bord. Lige nu havde vi kun en halvvissen tomatplante. Men min gamle veninde Beatrice, i Apple Falls ville give mere for mine fisk, end jeg ville kunne få i nogen anden havn.

Vandet skvulpede mod bjergsiden, der rejste sig stejlt over den smalle tørvekant, som udgjorde anløbsbroen. En gangbro af træ, der nogle steder lå under vand, var blevet bygget, efterhånden som materialerne var blevet skaffet.

Vi lagde til, betalte havnegebyret med en spand jernstumper, jeg havde fundet, mens jeg jagede på de lavvandede steder. Bird var en af de mindste både i havnen, men den var solidt bygget. Bedstefar havde bygget båden, så den var enkel og nem at manøvrere. En firkantet mast, et ror, en stagepind, årer på begge sider og en overdækning af gamle tæpper og plastikpresenninger, hvor vi sov om natten. Han havde bygget den af træer fra vores have i Nebraska i begyndelsen af Seksårsoversvømmelsen, da vi havde indset, at den eneste måde, vi kunne overleve på, var at flygte til søs.

Da jeg blev født, dækkede vandet allerede alle verdens kyster. Mange lande var halveret i størrelse. Migranter flygtede ind i landet, og Nebraska var pludselig blevet et myldrende, overbefolket sted. Men ingen havde vidst, at det værste stadig var i vente – den store oversvømmelse, der varede seks år, hvor vandet steg højere, end nogen havde haft fantasi til at forestille sig, hvor hele lande forvandledes til havbund, og hver især blev til et nyt Atlantis.

Inden Seksårsoversvømmelsen havde der konstant været vulkanudbrud og tsunamier. Selve jorden virkede tung af energi. Jeg havde kunnet række hånden frem og mærke heden i luften som pulsen fra et usynligt dyr. I radioen gik der rygter om, at havbunden havde delt sig, så vandet fra jordens indre trængte op i havene. Men vi havde aldrig fået bekræftet, hvad der egentlig var sket, blot at vandet omkring os steg, som om det ville opsluge os og tvinge os ned i en våd grav.

Folk kaldte de år, hvor kysterne forsvandt, for Hundredårsoversvømmelsen. Den varede ikke nøjagtig 100 år, for ingen vidste præcist, hvornår den var begyndt. Ikke som med en krig, hvor folk kunne huske, hvornår den var brudt ud. Men den varede tæt på 100 år, lidt længere end et menneskeliv, for min bedstefar sagde altid, at da hans mor blev født, eksisterede New Orleans, og da hun døde, var den væk.

Efter Hundredårsoversvømmelsen fulgte en række migrationer og kampe om ressourcer. Min mor kunne fortælle historier om, hvordan de store byer bukkede under, efterhånden som strøm og internet satte ud. Folk dukkede op ved døren i hjem i Indiana, Iowa og Colorado med deres få ejendele knuget ind til sig og bad udmattede om at blive lukket ind.

Henimod afslutningen af Hundredårsoversvømmelsen rykkede regeringen ind i landet, men dens rækkevidde var begrænset. Jeg var 17 år, da jeg hørte i radioen, at præsidenten var blevet myrdet. Men en migrant, der passerede forbi en måneds tid senere, sagde, at han var flygtet op i Rocky Mountains. Senere hørte vi så, at Kongressen var blevet overtaget ved et militærkup, og derefter var resten af regeringen også flygtet. Det var også på det tidspunkt, al kommunikation brød sammen, så alt blev reduceret til rygter, og jeg holdt op med at lytte til dem.

Da jeg var 19, begyndte Seksårsoversvømmelsen. Jeg havde lige mødt Jacob. Jeg husker, at jeg stod ved siden af ham og så billeder af Det Hvide Hus, hvor kun flaget stak op over vandoverfladen og hang slasket og gennemblødt mod flagstangen. Jeg forestillede mig det indre af bygningen, hvor så mange ansigter fra de utallige malerier stirrede ud i de oversvømmede lokaler.

Den sidste gang min mor og jeg så tv sammen, var to år inde i Seksårsoversvømmelsen, og jeg var gravid med Row. Vi så billeder af en mand på en oppustelig tømmerflåde. Han havde en whiskyflaske balancerende på maven, og han grinede op imod himlen, mens han flød forbi en skyskraber og havde skrald hvirvlende omkring sig. Min mor sagde altid, at der var lige så mange måder at reagere på, som der fandtes mennesker.

Dette gjaldt også min far, som var ham, der lærte mig, hvad oversvømmelserne betød. Ustabil kommunikation føltes helt normalt for mig, og det gjorde de mange mennesker i folkekøkkenerne også. Men da jeg var seks, var jeg en dag kommet tidligere hjem fra skole på grund af hovedpine. Haveskuret stod åbent, og jeg kunne kun se hans ben og krop igennem døren. Jeg gik tættere på, så op og så hans ansigt. Han havde hængt sig i et reb fra en af loftbjælkerne.

Jeg husker, at jeg skreg og bakkede væk. Hver en celle i min krop føltes som glassplinter, og selv det at trække vejret gjorde ondt. Jeg løb ind for at finde min mor, men hun var endnu ikke kommet hjem fra arbejde. Mobilmasterne var nede den måned, så jeg sad på verandatrappen og ventede på, at hun skulle komme hjem. Jeg sad og forsøgte at finde ud af, hvordan jeg skulle fortælle hende det, men ordene kom ikke. Mit hoved var fuldstændig overfyldt med virkeligheden. Jeg føler mig stadig tit som det lille barn på trappen, der venter og venter, med et hoved, der ikke kan tænke en tanke.

Da min mor endelig kom hjem, fandt vi en næsten tom pose med købmandsvarer og en seddel fra min far. ”Hylderne var tomme. Undskyld.”

Jeg havde altid troet, at jeg bedre ville kunne forstå hans desperation, når jeg engang selv fik børn. Men det gjorde jeg ikke. Jeg hadede ham bare endnu mere.

*

Pearl hev mig i hånden og pegede på en vogn med æbler, der stod lige ved siden af kajen.

Jeg nikkede. ”Vi skulle nok kunne få nogle stykker.”

Landsbyen var en lang, smal gade, fuldstændig overfyldt af mennesker. Pearl holdt sig tæt på mig. Vi hængte kurvene med fisk på to lange pæle, så vi kunne bære dem på skuldrene, og vi begav os op ad den lange, snoede sti mellem de to bjerge.

Det var en lettelse atter at have fast grund under fødderne, men efterhånden som menneskemængden lukkede sig om mig, blev jeg pludselig grebet af en helt anden form for panik, end jeg nogensinde havde følt, når jeg var alene på havet. Den var fuldstændig ude af kontrol. Jeg var den fremmede, der på ny skulle lære de handelsregler, der altid skiftede fra handelscentral til handelscentral.

Pearl var ikke så usikker som mig, der konstant vekslede mellem lettelse og panik. Hun hadede at være på land. Den eneste fordel var, at hun kunne jage slanger. Selv som barn havde hun hadet det, og hun havde nægtet at lægge sig til at sove, hvis vi havde slået lejr på kysten om natten. Indimellem fik hun kvalme, når vi var i havn, og tog sig så en beroligende svømmetur.

Jorden var fyldt med stumper af fældede træer, et tykt lag græs og småbuske. Det var, som om folk kravlede hen over hinanden på stien; en gammel mand stødte ind i to unge mænd med en kano, en kvinde puffede sine børn foran sig. Alles påklædning var snavset og hullet, og lugten af så mange mennesker, der levede tæt sammen, gjorde mig svimmel. De fleste mennesker, jeg så i havnene, var ældre end Pearl, og det var det samme her i Apple Falls. Børnedødeligheden var steget igen. Folk talte om vores mulige udryddelse og om, hvad der skulle til for at genopbygge samfundet.

En eller anden væltede en af Pearls kurve på jorden. Jeg bandede ad dem og samlede hurtigt fiskene op. Vi gik forbi den største handelsbod og saloonen og skar tværs hen over et udendørs marked, hvor duften af kål og friskskåret frugt hang i luften. Vi bevægede os forbi små hytter, der lå spredt rundt omkring i udkanten af byen, mens vi arbejdede os op ad stien mod Beatrices telt. Hytterne var lavet af brædder og gamle jernstumper eller sten, der var samlet som mursten. Foran den ene af hytterne sad en dreng på jorden og rensede en fisk. Han havde et halsbånd om halsen og var lænket til en pæl med en snor.

Drengen mødte mit blik. Han havde blå mærker på ryggen. En kvinde kom ud og stillede sig i døråbningen med korslagte arme og stirrede mig direkte ind i øjnene. Jeg så bort og skyndte mig videre.

Beatrices telt stod på den sydlige side af bjerget og lå skjult af et par fyrretræer. Beatrice havde fortalt mig, at hun bevogtede sine træer med et haglgevær, fordi hun sommetider vågnede om natten ved lyden af økser mod træ. Hun havde også betroet mig, at hun nu kun havde fire patroner tilbage.

Pearl og jeg stillede kurvene med fisk på jorden. ”Beatrice,” kaldte jeg.

Der var stille et øjeblik, og jeg blev bekymret for, om hun var rejst.

”Beatrice?”

Hun stak hovedet ud ad teltåbningen og smilede. Hun havde den sædvanlige, lange fletning hængende ned ad ryggen. Rynkerne i hendes ansigt var blevet lidt dybere, og hendes hud var solbrændt og vejrbidt.

Hun fór hen og gav Pearl et knus. ”Jeg var begyndt at spekulere på, hvornår jeg mon fik jer at se igen,” sagde hun. Hun studerede os begge ømt. Jeg vidste, hun frygtede, der ville komme en dag, hvor vi ikke vendte tilbage for at handle, ligesom jeg frygtede, at der ville komme en dag, hvor hun ikke længere ville være her, når vi kom.

Hun gav mig et knus, greb mig om skuldrene og holdt mig frem for sig. ”Hvad?” sagde hun. ”Noget er anderledes.”

”Jeg ved, hvor hun er, Beatrice. Og jeg har brug for din hjælp.”

KAPITEL 4

Beatrices telt var det mest behagelige sted, jeg havde opholdt mig i de sidste syv år, lige siden bedstefar og jeg stod til søs. Der lå et orientalsk tæppe på græsset, midt i teltet stod et stuebord, og i den ene side lå en stak plaider på en sammenklappelig seng. Rundt omkring i kanten af teltet stod kurve og spande med lidt af hvert som bånd, rebstykker, æbler og tomme plastikflasker.

Beatrices tynde, benede krop vimsede omkring som en bille iført den sædvanlige lange, grå busseronne, løse bukser og sandaler. ”Vi handler først og snakker bagefter.” Hun gav mig en kop vand.

”Godt. Hvad har du med?” spurgte hun og så ned i vores kurve. ”Kun fisk? Myra?”

”Ikke kun laks,” svarede jeg. ”Der er også nogle helleflyndere. Flotte og store. Der kan blive en stor filet ud af denne her,” pegede jeg på den største helleflynder, som jeg havde lagt øverst i kurven.

”Ikke noget drivtømmer? Hvad med metal eller pels …?”

”Hvor skal jeg skaffe pels fra?”

”Du sagde, at din båd er 15 fod lang. I kunne have en ged eller to. Så kan I få mælk og senere også pels.”

”Det er et mareridt at have husdyr med til søs. De lever aldrig særlig længe, så det er næsten ikke besværet værd,” sagde jeg. Men jeg lod hende skælde ud, for jeg vidste, hun havde brug for de moderlige glæder ved skænd og trøst.

Beatrice gennemgik fiskene. ”Det ville være nemt at blege læder på en båd. Al den sol.”

Vi blev omsider enige om at bytte alle mine fisk for endnu en tomatplante, et par meter bomuld, en ny kniv og to små poser hvedekerner. Det var en langt bedre handel end forventet, og den var kun mulig, fordi Beatrice altid var meget generøs over for Pearl og mig. Hun og bedstefar var blevet venner mange år forinden, og efter hans død var Beatrice blevet mere og mere generøs med sine handler. Det fik mig til at føle mig både skyldig og taknemmelig. Selvom jeg var anerkendt som en pålidelig fisker, var det kun lige akkurat, at Pearl og jeg kunne klare os med de handler, vi gjorde.

Beatrice gestikulerede hen imod stuebordet, og Pearl og jeg satte os på jorden, mens Beatrice gik ud og tændte bål, så hun kunne komme i gang med at lave mad. Vi spiste noget af den laks, vi havde haft med, sammen med kogte kartofler, kål og æbler. Så snart Pearl havde spist op, rullede hun sig sammen i et hjørne af teltet og faldt i søvn, og Beatrice og jeg sludrede lavmælt, mens mørket sænkede sig.

Beatrice skænkede mig en kop urtete, der smagte af mynte. Jeg så ned i bladene, der flød rundt i overfladen, og fik fornemmelsen af, at hun mandede sig op.

”Så hvor er hun?” spurgte Beatrice omsider.

”Et sted, der hedder The Valley. Har du hørt om det?”

Beatrice nikkede. ”Jeg har kun handlet med folk derfra en enkelt gang. Det er en lille bosætning … vel omkring et par hundrede mennesker. Folk, der når derop, kommer normalt ikke tilbage. Det ligger alt for isoleret, og der er en voldsom søgang.” Hun så på mig.

”Hvor ligger det?”

”Hvor har du informationerne fra? Kommer det fra en pålidelig kilde?” spurgte hun.

”Fra en af piraterne fra Lost Abbots. Jeg tror ikke, han løj. Han havde allerede givet mig de fleste af informationerne, inden …”

Jeg tav og blev pludselig utilpas. Jeg kunne se på Beatrices ansigt, at hun vidste besked.

”Var han din første?”

Jeg nikkede. ”Han tog mig og Pearl til fange.”

”Så din kamptræning har været til gavn,” sagde hun, men lød mere trist end tilfreds. Bedstefar havde lært mig at sejle og fiske, men Beatrice havde lært mig at slås. Efter bedstefars død havde Beatrice og jeg trænet under træerne omkring hendes telt. Vi havde bevæget os omkring en meter fra hinanden, mens jeg havde efterlignet hendes hænders og fødders bevægelser. I starten af migrationerne havde hendes far lært hende at kæmpe med knive, og hun tog ikke blidt på mig under vores træning, men væltede mig omkuld med hælen og flåede armen om på ryggen af mig, så skulderen nær var gået af led.

Jeg lagde hænderne om den dampende kop te og varmede fingrene. Jeg kunne mærke, hvordan min krop forsøgte at finde ro, men jeg var stadig fyldt med et uvejr af kaotiske tanker, som om mit indre var smadret i tusinde stykker.

”Kan du hjælpe mig?” spurgte jeg. ”Har du kort over området?” Jeg vidste, hun havde kort – hun kunne kræve træ og land for de kort, hun havde, hvilket også var grunden til, at hun var nødt til at sove med et haglgevær om natten. Jeg havde aldrig hørt om The Valley, men der var mange steder, jeg aldrig havde hørt om.

”Har du lært at navigere?” spurgte hun.

Eftersom jeg ikke kunne navigere, sejlede jeg kun frem og tilbage imellem handelsstationerne langs Stillehavets kyst. Den strækning kendte jeg ret godt efter at have sejlet der sammen med bedstefar.

”Hun er i fare, Beatrice,” sagde jeg. ”Og hvis Lost Abbots er der, så er The Valley en koloni nu. Ved du, hvor gammel hun er? Næsten 12. De kan når som helst sende hende ud på et af avlsskibene.”

”Jacob beskytter hende vel for pokker. Det kan være, han betaler mere i skat for at holde hende væk fra skibene.”

”Piraten sagde, at hun ikke havde nogen far med sig,” sagde jeg.

Beatrice så hen på Pearl, der lå sammenrullet som en bold og sov fredfyldt. En af hendes slanger løftede hovedet og gled op af hendes lomme og henad hendes ben.

”Og Pearl? Hvad med hende?” spurgte Beatrice. ”Hvad hvis du tager af sted på denne tur og også mister hende?”

Jeg rejste mig op og gik udenfor. Natten var blevet kold. Jeg begravede ansigtet i hænderne og havde lyst til at stortude, men jeg kneb læberne sammen og pressede øjnene så stramt i, at de gjorde ondt.

Beatrice kom ud og lagde en hånd på min skulder.

”Hvis jeg ikke forsøger …” begyndte jeg. Jeg hørte lyden af baskende flagermusevinger over vores hoveder. Jeg så op på de flaksende skikkelser. ”Hun er alene, Beatrice. Det her er min eneste chance for at redde hende. Hvis de først sender hende ud på et avlsskib, finder jeg hende aldrig.”

Det, jeg ikke fortalte hende, var, at jeg ikke kunne gøre som min far. Jeg kunne ikke bare overlade hende til sin skæbne et eller andet sted, når hun havde brug for mig.

”Jeg ved det,” sagde hun. ”Jeg ved det. Kom med indenfor igen.”

Jeg havde ikke kun opsøgt Beatrice, fordi jeg vidste, hun ville hjælpe mig, men også fordi hun var den eneste person, der ville kunne forstå. Den eneste, der kendte hele min historie … helt fra begyndelsen. Intet andet levende menneske, ud over Beatrice, vidste, hvordan jeg som 19-årig havde mødt Jacob og ikke engang havde været klar over, at Seksårsoversvømmelsen var begyndt. Han var migrant fra Connecticut, og den dag, jeg mødte ham, sad jeg på verandaen ud imod vejen og tørrede tynde skiver æble i solen. Det havde været over 35 grader hver eneste dag hele den sommer, så vi tørrede frugt på verandaen og henkogte eller fermenterede resten af det, vi høstede. Jeg havde skåret 20 æbler i tynde skiver og fordelt dem på gulvbrædderne, inden jeg gik ind og så til henkogningsglassene, der stod i gryder på ilden. Om formiddagen arbejdede jeg hos en landmand ude østpå, men jeg var hjemme om eftermiddagen, så jeg kunne hjælpe min mor. Hun arbejdede ind imellem som sygeplejerske og tog på hjemmebesøg eller behandlede folk i interimistiske klinikker, hvor hun byttede sin viden for mad.

Da jeg kom ud igen, var en hel række af de skivede æbler væk, og en mand stod bøjet ind over verandaen. Han stivnede med den ene hånd på et stykke æble. Den anden holdt hans skuldertaske åben.

Han flygtede, og jeg sprang ned fra verandaen og pilede efter ham. Sveden løb ned ad min ryg, og det brændte i mine lunger, men jeg indhentede ham, tacklede ham, og sekundet efter lå vi begge midt på naboens græsplæne. Jeg flåede tasken fra ham, og han gjorde næsten ikke modstand, men holdt bare hænderne op som for at beskytte sit ansigt.

”Jeg regnede godt med, at du var hurtig, men ikke så hurtig,” gispede han forpustet.

”Skrid,” mumlede jeg og rejste mig op.

”Må jeg ikke få min taske tilbage?”

”Nej,” bed jeg og drejede om på hælen.

Jacob sukkede modløst. Jeg fik en fornemmelse af, at han var så vant til nederlag, at han var blevet god til at bide det i sig. Senere den aften spekulerede jeg på, hvorfor jeg ikke havde været mere bange for at jage en komplet fremmed mand, når jeg normalt anstrengte mig for at undgå fremmede og altid var bange for at blive overfaldet. Jeg måtte på en eller anden måde have vidst, at han ikke ville gøre mig noget.

Han overnattede i naboens forladte skur den nat, og næste morgen vinkede han til mig. Han betragtede mig, mens jeg lugede forhaven. Jeg kunne godt lide, at han så på mig. Kunne godt lide den ulmende fornemmelse, hans blik gav mig.

Et par dage senere kom han med en bæver, han havde fanget i den nærliggende flod, og lagde den for mine fødder.

”Okay?” spurgte han.

Jeg nikkede. Derefter kom han tit og snakkede med mig, mens jeg arbejdede, og jeg syntes bedre og bedre om hans historier og den mystiske måde, de altid endte på, med en underliggende stemning af forbitret glæde.

Katastrofen førte os sammen. Jeg ved ikke, om vi nogensinde ville have forelsket os i hinanden, hvis det ikke havde været for den perfekte blanding af kedsomhed og frygt; en frygt, der grænsede til spænding og hurtigt blev erotisk. Hans mund på min hals og på min hud, der allerede var fugtig af sved. Den våde jord under os, den varme luft, der fik det til at regne med få timers mellemrum, og solen, der fik regnen til at fordampe. Mit hjerte hamrede allerede hurtigere, end det burde, og nerverne kunne kun beroliges ved at ophidse dem yderligere.

Det eneste billede, vi fik af vores bryllup, var fra et polaroidkamera, som min mor havde lånt af en tidligere patient. Vi stod i solen på verandaen ud imod vejen, og min mave var allerede rund med Row. Vi missede så meget mod solen, at man ikke kunne se vores øjne. Det er præcis sådan, jeg husker de dage: hede og sol. Heden forsvandt aldrig, men sollyset svandt så hurtigt under hvert uvejr, at det føltes, som om man stod i et rum, hvor en eller anden gud blev ved med at tænde og slukke for lyset.

Beatrice gennede mig tilbage i teltet. Hun gik over til et bord, der stod klemt inde mellem sengen og en reol med krukker. Hun rodede i nogle papirer og fandt et sammenrullet kort, som hun rullede ud på bordet foran mig. Jeg vidste, at kortet ikke ville være helt nøjagtigt, for der fandtes endnu ikke nogen helt nøjagtige kort over den nye verden, men sømænd havde forsøgt at lave optegnelser over de landmasser, der var tilbage oven vande.

Beatrice pegede på en landmasse øverst på kortets midte. ”Det her er Grønland. The Valley ligger i det sydøstlige hjørne.” Hun pegede på en dal omgivet af klipper og hav på begge sider. Hen over det hav, der omgav dalen, stod ’Isbjerge’. Ikke så underligt, jeg ikke havde kunnet finde Row i alle de år. Jeg havde slet ikke overvejet at lede så langt borte.

”Klipperne gør, at det er beskyttet mod elementerne – og piraterne – så jeg er overrasket over, at Lost Abbots har koloniseret det. De handlende fra The Valley sagde, at det var sikrere end andre steder, fordi det var så isoleret. Men det er svært at komme dertil. Det her …” pegede hun på Labradorhavet ”… er Piratstrædet.”

Jeg havde hørt om Piratstrædet. Det var et stormfuldt, sort hav, hvor piraterne lå på lur og ofte plyndrede skadede skibe og vildfarne søfolk. Jeg havde vendt det døve øre til alle de advarsler, jeg hørte om området, når jeg var i havn, for jeg havde aldrig regnet med at skulle dertil.

”Lily Black har adskillige af deres skibe liggende i Piratstrædet,” sagde Beatrice. ”Og jeg har lige hørt, at de vil flytte endnu flere skibe nordpå.”

Lily Black havde mindst 12 skibe, og sandsynligvis flere, og var dermed den største af piratklanerne. Deres skibe var lavet af gamle tankere, der havde fået monteret sejl, eller mindre både med slaver. De havde alle tatoveret en kanin på halsen, og der gik masser af rygter om alle de kolonier, de havde angrebet, og de skatter, de opkrævede i deres egne kolonier, hvor civile nærmest arbejdede sig til døde.

”Og så er der jo også lige Lost Abbots,” fortsatte Beatrice.

”Men hvis The Valley allerede er koloniseret, vil Lost Abbots kun have efterladt få mænd til at bevogte den. Jeg kan få Row ud derfra, og vi kan … sejle et eller andet sted hen, inden de andre kommer tilbage.”

Beatrice hævede et øjenbryn. ”Så du mener altså, at du kan klare dem alene?”

Jeg gned mig i tindingerne. ”Måske kan jeg snige mig ubemærket ind og ud.”

”Hvordan vil du komme dertil?”

Jeg lagde panden mod håndfladen og albuen på bordet. Dampen fra teen varmede mit ansigt. ”Jeg betaler dig for kortet,” sagde jeg dødtræt. Jeg havde voldsomt brug for at ligge ned.

Hun vendte øjne og skubbede kortet over til mig. ”Din båd kan ikke klare sådan en rejse. Du har ikke ressourcerne. Og hvad hvis hun ikke længere er der?” spurgte Beatrice.

”Jeg har noget kredit i Hajo, jeg kan bruge på træ til at bygge en ny båd. Jeg vil prøve at lære at navigere … Jeg kan bytte værktøjet for undervisning.”

”En ny båd vil koste dig en formue. Du bliver forgældet. Og hvad med mandskab?”

Jeg rystede på hovedet. ”Vi sejler den selv.”

”Myra,” sukkede Beatrice dybt og rystede på hovedet.

Pearl vendte sig i søvne. Beatrice og jeg så hen på hende og derefter på hinanden. Beatrices blik var ømt og trist. Hun rakte hen og tog min hånd. Blodårerne på hendes hænder var klare og blå som havet.

KAPITEL 5

Næste morgen satte Beatrice og jeg os i græsset uden for hendes telt og lavede blink af noget snor, hun havde taget fra en gammel, forladt hytte oppe ad bjerget. Jeg bandt den knaldrøde snor om en krog, mens jeg lyttede til Beatrice, der fortalte om, hvordan det havde været, inden de gamle kyststrækninger forsvandt. Hun var født i San Francisco og havde stadig været barn, da vandet kom, og hendes familie flygtede ind i landet. Sommetider kunne jeg se, at hun måtte anstrenge sig for at huske, hvordan det var, da hun var ung; inden al migrationen startede, og at det ikke altid lykkedes. Det var, som om hendes historier beskrev et sted, der aldrig havde eksisteret.

Naboerne på højre side, der boede i en tørvehytte bestående af ét enkelt rum, skændtes, og stemmerne blev mere og mere højlydte. Beatrice fortalte mig om Lost Abbots, og hvordan de var blevet dannet. De var en latinamerikansk klan og bestod mest af folk fra Caribien og Central- og Sydamerika. De startede på samme måde, som så mange andre piratklaner var startet, nemlig som en privat militærgruppe, ansat af staten dengang under Seksårsoversvømmelsen, hvor borgerkrige truede med at tilintetgøre hele lande. Efter at alle kendte lande var faldet, udviklede de sig til en slags sejlende bosætning; en klan, der forsøgte at opbygge en ny nation.

”Så sent som i sidste uge så Pearl og jeg en lille båd, der blev kapret af pirater lidt nord for her,” sagde jeg. ”Det var en fiskerfamilie. Jeg kunne høre, de skreg, og …” Jeg stirrede intenst på mit blink og bed snoren over. ”Vi sejlede væk.”

Jeg havde haft en knude i maven, da jeg havde lagt hånden på roret og sejlet os sydover, væk fra deres skrig. Jeg følte mig indespærret på åbent hav uden særlig mange valg.

”Jeg havde det ikke dårligt over det,” betroede jeg Beatrice. ”Jeg mener … jo, selvfølgelig, men ikke nær så slemt, som jeg ville have haft det før.” Jeg havde lyst til at tilføje: Det er, som om jeg er blevet afstumpet indeni. Hver en overflade i min krop er blevet hærdet og skuret ind til benet. Der er ingen følelser tilbage.

Beatrice svarede ikke med det samme, men så sagde hun: ”Nogle siger, at det ikke varer mange år, før piraterne kontrollerer havene.”

Jeg havde hørt det før, men jeg brød mig ikke om at høre Beatrice sige det, for hun forfaldt aldrig til konspirationer og dommedagsteorier. Hun talte videre og fortalte mig om en handelsstation nede sydpå, og hvordan regeringen forsøgte at organisere sig, så de kunne beskytte og distribuere ressourcer. Hvordan borgerkrige brød ud på grund af love og ressourcer.

Beatrice fortalte om, hvordan nogle nye regeringer tog imod hjælp fra pirater og villigt blev nye kolonier, styret af piraternes ledere. Piraterne tilbød beskyttelse og tilførte handelssamfundene ekstra ressourcer som mad, ting, piraterne havde stjålet og fundet, og dyr, de havde dræbt eller fanget. Men de nydannede samfund var forpligtede til at betale hjælpen tilbage … med renter. Ekstra korn fra den nye mølle. Havens bedste grøntsager. Indimellem måtte samfundene endda sende folk ud at arbejde som vagter eller ud til avlsskibene og kolonierne. Piratskibene sejlede rundt mellem kolonierne og hentede, hvad de havde brug for, og vagterne håndhævede reglerne, mens de var væk.

Mine samtaler med Beatrice fulgte normalt den samme rytme hver gang. Hun pressede på, for at jeg skulle gå i land, og jeg pressede på, for at hun skulle stå til søs. Men ikke denne gang.

Beatrice begyndte at fortælle mig en historie om, hvad der var sket for hendes naboer ugen inden, og at der pludselig ved middagstid havde lydt skrig derindefra. Der havde stået to mænd udenfor hytten og råbt, mens de havde peget på den omkring niårige datter, der havde stået mellem sine forældre. En af mændene havde grebet fat i pigen, og da hun havde forsøgt at komme hen til sin mor, havde han vredet armen om på ryggen af hende.

Faren havde kastet sig frem imod sin datter, men den anden mand havde slået ham i maven. Han knækkede sammen, og manden sparkede ham i jorden.

”Jeg bønfalder jer,” havde faren tryglet. ”Jeg beder jer … Jeg skal nok betale min gæld. Jeg skal nok betale.”

Manden havde trampet hælen i farens brystkasse, så han skrigende af smerte rullede om på siden, mens hans rystende hånd rakte ud efter datteren.

Pigen skreg på sin far og mor, men manden holdt hende i et jerngreb. Manden, der havde trampet på hendes far, slog hende hårdt i ansigtet og bandt hendes hænder på ryggen. Den anden mand kastede hende over skulderen og gik.

Hun havde ikke skreget igen, men Beatrice havde hørt hende græde lavmælt, mens mændene bar hende væk.

En time senere var landsbyen atter fyldt med folk. Der hørtes fodtrin på jordstierne, og klare barnestemmer kaldte på hinanden. Beatrices nabo på den anden side lænede sig ud ad vinduet og hængte et viskestykke til tørre. Alting fortsatte, som om der ikke for et øjeblik siden var en pige, der var blevet taget fra sine forældre.

”Det var sikkert et eller andet privat,” rystede Beatrice på hovedet. ”Måske en privat gæld, der blev indkasseret, og ingen ville blande sig. De kontrollerer ikke området her … men alligevel.”

Vores hænder lå stille i vores skød, og krogene glimtede i solen. Beatrice ledte efter ordene.

”Men jeg er alligevel bekymret,” sagde hun. ”Landsbyen er ved at danne en modstandsbevægelse. Du kunne slutte dig til os. Hjælpe os.”

”Jeg slutter mig ikke til grupper, og jeg er ligeglad med modstand. Jeg bliver ikke på land og venter på, at der er nogen, der skal komme og tage hende,” sagde jeg og nikkede hen imod Pearl, der havde fanget en slange og var ved at putte den ned i en af vores kurve. Hun kom hen og satte sig hos os, stadig med en slange i den ene hånd, mens hendes blik konstant vandrede frem og tilbage over græsset.

”Ved du godt, at de har bygget et bibliotek?” spurgte Beatrice stille med smerte i stemmen.

”Hvem?” spurgte jeg.

”Lost Abbots. På en af deres baser i Andesbjergene. Argali, hedder den. De har endda sat vinduer i. Og hylder. Der er bøger fra fortiden, der er blevet reddet, og nye, der er i gang med at blive transskriberet. Folk kommer rejsende langvejs fra for at se det. Nogle venner fortalte mig, at de har bygget det for at bevise, at de forpligter sig over for fremtiden. Over for kulturen.”

Beatrice fik et stramt drag om munden. Inden Syndfloden havde hun været lærer. Jeg vidste, hvor vigtigt det var for hende med bøger og læring. Hvor smertefuldt det havde været for hende, da hendes skole lukkede, og børnene spredtes for alle vinde. Jeg kendte også til hendes elsker, der var blevet dræbt af en flok pirater på sin fiskerbåd tre år tidligere. Hun havde, selv inden da, været bange for vand, og hun forklædte sin frygt som kærlighed til land.

”Der er lidt godt i alting,” sagde Beatrice.

Jeg tænkte på piraten på kysten, der havde talt om nye nationer og behovet for at organisere folk. Jeg havde hørt det samme argument i salooner og på handelsstationer. At piraternes velstand kunne opbygge samfund hurtigere. At tvinge folk til at klare sig uden noget, ville sende os tilbage til den dystre fortid.

Jeg forklarede Pearl, hvordan et bibliotek så ud. ”Har du lyst til at se sådan et sted?” spurgte jeg hende.

”Hvorfor skulle jeg det?” spurgte hun. Hun forsøgte at få den modvillige slange til at sno sig om hendes håndled.

”Så kunne du lære noget,” svarede jeg.

Hun rynkede panden og forsøgte at forestille sig at være i et bibliotek. ”Inde i et bibliotek?”

Det var noget, jeg mødte igen og igen med Pearl. Hun var ikke en døjt interesseret i det, jeg savnede så hjerteskærende. Hun anede ikke, hvad det var, så hun længtes ikke efter det.

Det var ikke blot det at miste noget, der var en byrde, men det at miste selve længslen. Vi bør som minimum bevare længslen, tænkte jeg. Eller måske var det sådan, hun var født. Måske kunne hun slet ikke længes efter sådan noget, når hun var blevet født ind i en verden som denne.

Beatrice sagde ikke mere, og da vi var færdige med at lave blink, gik jeg ind i hendes telt for at pakke. Jeg pakkede kernerne i en stofpose og lagde dem i bunden af en spand. Jeg satte tomatplanten i en af kurvene og pakkede et tæppe, vi havde fået af Beatrice, omkring den. Jeg tænkte på Row. Forestillede mig hendes hænder bundne på ryggen. Forestillede mig, hvordan hendes skrig og gråd blev ignoreret. Jeg skælvede.

Beatrice rakte mig det sammenrullede kort. ”Jeg har ikke engang et kompas, jeg kan give dig.”

”Du har givet mig meget mere, end jeg havde kunnet håbe på,” sagde jeg.

”Der er lige én ting mere.” Beatrice tog et fotografi op af lommen og lagde det i min hånd. Det var af Row og Jacob og var taget et år før, hun skreg mit navn fra den båd, der i fuld fart havde bevæget sig væk fra mig. Bedstefar og jeg havde givet det til Beatrice, så hun kunne spørge de handlende i Apple Falls, om de havde set hende. Jacobs hår havde et solbleget, gyldent skær. Hans hagehul og den krogede næse, der havde været resultatet af en slåskamp i skolegården, fik hans ansigt til at se kantet ud. Row så skrøbelig ud med hængende skuldre og strålende, gråblå øjne. De var en kopi af mine øjne; mandelformede og med tunge øjenlåg. De havde præcis samme farve som havet. Hun havde et le-formet ar hen over det ene øjenbryn og videre ud imod tindingen. Det stammede fra dengang, hun som toårig var faldet og havde skåret sit ansigt på en metalkasse.

Jeg kærtegnede Rows ansigt med min tommelfinger. Jeg spekulerede på, om Jacob havde bygget et hus til dem i The Valley. Noget, han for år tilbage altid sagde, han ville bygge til mig. Jacob havde været tømrer ligesom bedstefar. De var begyndt at bygge vores båd sammen, men efter en tid var det kun bedstefar, der arbejdede på den. Jeg havde lyttet til deres skænderier i ugevis, men så var der pludselig blevet stille. Det var to måneder inden, Jacob tog af sted med Row.

Beatrice rakte frem, strøg en hårlok om bag mit øre og lagde armene om mig. ”Kom tilbage,” hviskede hun ind i mit øre, som hun gjorde det hver gang, jeg havde været på besøg. Hun havde svært ved at bryde omfavnelsen, så jeg kunne mærke, at hun ikke regnede med, det ville ske.

KAPITEL 6

Pearl og jeg satte sejl og fulgte den forrevne kyst mod syd. Rygtet sagde, at der var mere træ til bådbygning nede sydpå i Harjo på en handelsstation i Sierra Nevada-bjergene. Jeg ville bruge min kredit på træ og bytte mine fiskeevner for hjælp til at bygge en større båd. Min lille båd ville aldrig kunne klare den voldsomme sø oppe nordpå. Men selv hvis jeg fik bygget en større båd, ville jeg så kunne navigere og sejle den? Desperate folk sluttede sig ofte til et andet skibs besætning, men jeg kunne ikke klare tanken om, at jeg skulle rejse med andre mennesker; mennesker, jeg måske ikke ville kunne stole på.

Jeg bandt line og krog på to stænger. Pearl og jeg skulle fiske ud over rælingen senere, og måske endda forsøge at fiske efter laks. Pearl sad ved siden af mig og sorterede blink og madding. Hun opdelte krogene efter størrelse og lagde dem ned i forskellige rum i kassen.

”Hvem er ham der på billedet?” spurgte Pearl og pegede på billedet af Row og Jacob, der sad på en kasse fyldt med reb.

”En ven af familien,” sagde jeg. For mange år siden, da hun havde spurgt til sin far, havde jeg fortalt hende, at han var død, inden hun blev født.

”Hvorfor spurgte du manden om vores far?”

”Hvilken mand?”

”Ham, du dræbte.”

Mine hænder stivnede over spanden med madding. ”Jeg testede ham,” sagde jeg. ”For at se, om han løj.”

Ude østpå blev himlen mørk, og skyerne kom farende imod os. Adskillige sømil væk var horisonten sløret af regn. Vinden tog til, fyldte sejlene og fik båden til at krænge. Jeg sprang op og justerede sejlet. Det var midt på eftermiddagen, og dagen havde indtil nu været klar med en let vind, så jeg havde troet, at vi ville kunne nå langt sydover, før vi behøvede at foretage os noget.

Jeg gik op til masten og begyndte at rebe sejlene. Ovre ved den vestlige kyst var bølgerne pludselig mere end en meter høje, og de hvide toppe steg og faldt under den mørke himmel. Vi havde tidligere oplevet pludseligt skiftende vejr, var blevet kastet rundt af vinden og nær kæntret. Men denne gang blev vi sendt direkte vestpå, væk fra kysten. En klud, der lå på dækket, fløj op i luften og havde nær ramt mig i ansigtet, da den fløj forbi og forsvandt.

Uvejret nærmede sig som et brølende lokomotiv. Det blev langsomt kraftigere og kraftigere, og jeg vidste, at vi ville ende lige midt i det. Pearl kom over og stillede sig ved siden af mig. Jeg kunne mærke, at hun måtte kæmpe for ikke at knuge sig ind til mig. ”Den bliver slem,” sagde hun skælvende. Pearls værste frygt var uvejr. Hun var sømand og bange for havet. Bange for at havarere, havde hun tidligere fortalt mig. For ikke at have en havn at søge til.

”Læg alle tingene ind under overdækningen,” sagde jeg. Vinden greb mine ord og førte dem med sig. ”Og bind dem godt fast.”

Jeg forsøgte at løsne rigningen, så jeg kunne slække skødet, men taljen var rusten og blev ved med at hænge i. Da jeg endelig fik løsnet dem, sendte et vindstød mig tilbage gennem luften imod masten, og rebet fløj ud af taljen og sendte faldet blafrende ud i vinden. Jeg klyngede mig til masten, mens Bird krængede til venstre, og bølgerne hamrede ind over dækket.

”Bliv dér!” råbte jeg til Pearl, men mine ord forsvandt i vinden. Jeg kæmpede mig hen langs siden af dækket og hen imod agterenden, men jeg faldt og gled ind i rælingen. Jeg kæmpede mig på benene og strammede det reb, der holdt rorpinden, og viklede det rundt om trissen, så vi sejlede direkte op imod vinden.

Et tordenbrag buldrede så højt, at jeg kunne mærke det i rygsøjlen. Det føltes, som om min hjerne vibrerede mod kraniet. Et gigantisk lyn knitrede, og en bølge bragede ind over Bird. Jeg greb fat i rorpinden for at holde balancen, kastede mig ned på alle fire, kravlede hen imod overdækningen og krøb indenfor, mens endnu en bølge ramte os.

Jeg skærmede Pearl med min krop og knugede hende ind til mig med den ene arm, mens jeg holdt fast i et metalrør, der var fastgjort til dækket, med den anden. Bird vippede voldsomt, vand strømmede ind under overdækningen, og vores kroppe blev kastet frem og tilbage som perler i et glas. Jeg bad til, at skroget ville holde.

Pearl rullede sig sammen til en hård kugle, og jeg kunne mærke hendes vilde hjerteslag mod min arm. Vinden var direkte i vest og sendte os væk fra de kystnære områder og direkte ud i Stillehavet. Hvis vi blev sendt meget længere til havs, vidste jeg ikke, hvordan vi skulle kunne komme tilbage til en handelsstation.

Jeg blev overvældet af en dyster følelse, der føltes noget i retning af raseri, frygt eller sorg. Noget, hvis skarpe kanter flænsede mit indre op, som om jeg havde slugt glas. Row og Pearl gled igennem mine tanker som skygger, og et spørgsmål blev ved og ved med at trænge sig på: Var jeg nødt til at ofre ét barn for at redde et andet?

*

Den dag min mor døde, havde jeg stået ved vinduet ovenpå. Jeg var fire måneder henne med Pearl, og jeg stod med hånden på maven og tænkte på svangerskabsforgiftning, moderkageløsning, sædefødsler og alle de samme ting, jeg også havde tænkt på, da jeg ventede Row. Men nu, hvor der ikke længere var hospitaler, ikke engang de interimistiske af slagsen, virkede det som den sikre død. Jeg vidste, at min mor ville hjælpe Pearl til verden, ligesom hun havde hjulpet mig med Row, men jeg blev mere og mere nervøs for fødslen.

Vi havde mistet strøm og internet permanent måneden før, og vi betragtede dagligt horisonten, bekymrede over, om bedstefar kunne nå at få båden færdig, inden vandet kom.

I husrækken bag vores var der et hus, der havde et æbletræ i forhaven. Min mor var nødt til at strække sig helt for at kunne nå frugterne. Hun havde en kurv hængende på armen, og hendes hår strålede i solen. De gule og orange blade og røde æbler så så strålende og næsten uvirkelige ud, som om jeg allerede betragtede dem som en ting, jeg kun sjældent ville komme til at se igen.

Bag hende dannede der sig en grå mur, der strakte sig hele vejen op til himlen. Først blev jeg helt forvirret. Min hjerne var alt for chokeret til at begribe, at dette var, hvad vi havde ventet på. Det var ikke meningen, vandet skulle have været her endnu. Det var meningen, vi skulle have en måned eller to mere. Det var det, alle havde sagt. Alle naboerne, alle folk, der kom skubbende med deres indkøbsvogne med ejendele, på vej til at migrere vestpå imod Rocky Mountains.

Jeg forstod ikke, det var så lydløst, men så gik det op for mig, at vi var midt i et brøl; et øresønderrivende brag af træer, der blev revet op ved rode, huse, der væltede omkuld, biler, der fløj igennem luften. Det var, som om jeg ikke kunne høre eller føle noget som helst. Det eneste, jeg kunne, var at stirre på bølgen. Vandet var så altødelæggende, at det tilintetgjorde mine andre sanser.

Jeg tror, jeg skreg. Pressede hænderne mod glas. Bedstefar, Jacob og Row løb ovenpå for at se, hvad det var, der skete. Vi stod sammen ved vinduet, fuldstændig stivnede og i chok, og ventede på, det skulle komme. Vandet steg, som om jorden ville have hævn, og vandet strømmede ind over alle flader som en enlig kriger. Row klatrede op i mine arme, og jeg holdt hende på samme måde, som da hun var lille, med hendes hoved på min skulder og benene om livet på mig.

Min mor så op på vandet og lod kurven med æbler falde. Hun løb hen imod vores hus, tværs over gaden, forbi et hus, og hun var næsten henne ved vores baghave, da vandet lukkede sig om hende. Bølgen slog ind over hende og opslugte hende i hvidt skum.

Jeg kunne ikke længere se hende, og vandet omgav nu vores hus. Vi holdt vejret, mens vandet steg, kravlede op ad siderne, knuste vinduerne og oversvømmede det hele. Det fyldte huset som korn i en silo. Huset knagede og rystede, og jeg var sikker på, det ville splintres i tusind stykker, og at vores hænder ville blive revet fra hinanden. Vandet steg og bevægede sig trin for trin op ad trappen.

Jeg så atter ud ad vinduet og bad til, jeg ville se min mor komme op til overfladen efter luft. Da vandet fandt på plads, blev overfladen atter rolig, men min mor var stadig ikke at se.

Vandet faldt til ro en god meter under vores førstesalsvinduer, og i de første uger vadede og svømmede vi rundt i vandet for at finde hendes lig, men det lykkedes aldrig. Senere fandt vi ud af, at der var en dæmning et par kilometer fra vores hus, der var brudt sammen. Alle havde sagt, at den ville holde.

Efter min mor forsvandt, havde jeg hele tiden lyst til at fortælle hende om, hvordan alt i og omkring mig forandredes. Da Pearl sparkede første gang. Om vandet, der oversvømmede alt, så langt øjet rakte. Jeg vendte mig om for at fortælle hende det, blot for at huske, at hun var borte.

Det er sådan her, folk mister forstanden, tænkte jeg.

Det var blot en måned senere, Jacob tog Row, og så var det kun bedstefar og mig der var tilbage i huset. Vi sad ovenpå i det store, tomme loftrum, mens båden langsomt fyldte det.

En måned efter Jacob forsvandt, brød vi væggen ned med en mukkert og skubbede båden ud af huset og ud på vandet. Den var fire en halv meter lang, halvanden meter bred og lignede en stor kano med en lille overdækning bagtil og et enkelt sejl i midten. Vi fyldte båden med alle de forsyninger, vi havde samlet det sidste års tid – flasker med vand, dåsemad, medicin og sække med ekstra tøj og sko.

Vi sejlede vestpå med kurs mod Rocky Mountains. I begyndelsen var luften tynd, og det var svært at trække vejret. Tre måneder senere vågnede jeg med veer. Vinden var så stærk, at båden rokkede frem og tilbage som en vugge, og jeg rokkede frem og tilbage under overdækningen, mens jeg skar tænder, knugede tæpperne ind imod min krop og græd i de korte pauser mellem veerne.

Da Pearl kom til verden, var hun glinsende, bleg og tavs. Hendes hud lignede vand. Som om hun var steget op fra dybet for at møde mig. Jeg lagde hende til brystet, gned hendes kind med min tommelfinger, og hun begyndte at skrige.

Et par timer senere, da solen stod op, og hun lå og diede ved mit bryst, hørte jeg mågerne over os. Det at have Pearl liggende ved mit bryst var både så lig og ulig, da jeg havde haft Row liggende. Jeg forsøgte at beholde følelsen af dem begge i mit indre, men kunne ikke. Den ene blev ved med at glide bort og erstatte den anden. Inderst inde vidste jeg dog godt, at den ene ikke kunne erstatte den anden, selvom det gik op for mig, at jeg havde håbet, at Pearl ville kunne erstatte Row. Jeg begravede næsen i hendes hår og indåndede duften af nyt menneske. Jeg begræd det tab, jeg havde lidt, længe inden det skete.

I den sidste tid bedstefar levede, vrøvlede han mere og mere. Sommetider talte han med vinden og til folk, han havde kendt engang, men som ikke var der. Sommetider talte han i et drømmesprog, som jeg ville have syntes var smukt, hvis ikke jeg havde været så træt.

”Tag og fortæl min pige, at en fjer kan bære et hus,” sagde bedstefar. Jeg var ikke sikker på, om ’min pige’ var min mor, mig, Row eller Pearl. Han kaldte os alle ’sine piger’.

”Hvem skal jeg fortælle det til?”

”Rowena.”

”Hun er her ikke.”

”Jo, hun er. Jo, hun er.”

Sådan noget irriterede mig. De fleste af de mennesker, han talte om, var døde. ”Row er ikke død,” sagde jeg.

Bedstefar vendte sig chokeret om imod mig. Hans blik var åbent og uskyldigt. ”Nej, naturligvis ikke,” sagde han. ”Hun er lige rundt om det næste hjørne.”

En uge senere, på et tidspunkt i løbet af natten, døde bedstefar. Jeg havde lige skiftet Pearl og lagt hende i den trækasse, bedstefar havde lavet til hende. Jeg kravlede hen til der, hvor bedstefar sov, for at vække ham, men da jeg rørte ham, var han kold. Hans hud var endnu ikke blevet grå, men blot en lille smule bleg. Derudover så han bare ud, som han altid gjorde det, når han sov, med lukkede øjne og munden let åben.

Jeg satte mig tilbage på hælene og stirrede på ham. Jeg var forbløffet over, at han bare kunne dø uden nogen form for postyr. Jeg havde aldrig regnet med, det ville blive søvnen, der tog ham. Pearl klynkede, og jeg kravlede tilbage til hende.

Nu er vi alene, blev jeg ved med at tænke.

Jeg havde ingen tilbage, jeg kunne stole på. Kun dette barn, der var fuldstændig afhængigt af mig. Jeg blev grebet af panik. Jeg så på ankeret, der lå lidt længere henne. Jeg havde hørt om folk, der havde bundet sig til ankeret og var sprunget over bord. Men det var ikke en mulighed for mig. Det var lige så umuligt, som at vandet trak sig tilbage fra land, og at døde folk rejste sig igen. Så i stedet tog jeg Pearl i favnen og kravlede ud i morgensolen.

Han ville altid være hos mig. Han ville stadig råde mig. Det var bedstefar, der havde lært mig at leve, og jeg ville ikke svigte ham nu. Jeg ville ikke svigte Pearl.

Når jeg tænker på dengang og på at miste de mennesker, jeg elskede, så tænker jeg også på, hvordan min ensomhed er blevet dybere. Som at blive sænket ned i en brønd og kradse fingrene til blods mod væggen, mens vandet bare stiger og stiger omkring mig, mens jeg rækker efter sollyset. Hvordan man kan vænne sig til at opholde sig på bunden af en brønd. Hvordan man ikke ville kunne genkende et reb, om det så blev smidt ned i hovedet på én.

KAPITEL 7

Da uvejret var forbi, kravlede vi ud fra overdækningen og inspicerede skaderne. Vi havde mistet alt regnvandet fra beholderen. Jeg faldt bandende på knæ foran den. De bølger, der havde slået ind over båden, havde fyldt beholderen med saltvand. Vi var nødt til at tømme den og komme tilbage til land hurtigst muligt, inden vi blev dehydrerede. Vi havde et lille nødlager af drikkevand på flasker, der var bundet fast under overdækningen, men det ville kun holde et par dage.

Pearl holdt sig helt tæt på mig, mens vi bevægede os hen imod forenden. Hun holdt armen ind imod siden, og et blåt mærke var begyndt at tone frem fra, hvor hun måtte have slået sig, da hun gled på vej ned under overdækningen med kroge og blink i hænderne. Jeg satte mig på hug foran hende, kyssede min fingerspids og lagde den på hendes arm. Skyggen af et smil gled hen over hendes ansigt. Jeg strøg håret væk fra hendes øjne, lagde hænderne på hendes kinder og kyssede hende på panden.

”Vi skal nok klare os,” sagde jeg.

Hun nikkede.

”Tager du ikke lige spanden og kluden og begynder at fjerne vandet fra dækket? Så tjekker jeg roret imens.”

Jeg tjekkede ror og rorpind. Der var en revne i roret, hvor det hæftede, og det hældte til den ene side. Over mig flagrede vores ene sejl i vinden med en stor flænge ned i midten. Den nederste del daskede frit. Uvejret havde taget vores bådstage og den tomatplante, jeg havde fået af Beatrice, men resten af vores forsyninger lå opbevaret i skroget eller var bundet fast under overdækningen.

Jeg bandede og gned mig i ansigtet.

Vi mister værdifuld tid, tænkte jeg. Hvordan skal vi få bygget en ny båd, når jeg ikke engang ved, hvor vi er?

”Årerne er her stadig,” kaldte Pearl. Hun stod med hænderne på rælingen og så ned på det sted, hvor årerne var forsvarligt bundet til siden af båden.

Jeg skyggede for solen med hånden og så mod øst. Eller i hvert fald det, jeg troede var øst. Jeg så op imod solen og tilbage ned på vandet. Hvor længe havde uvejret varet? Det havde føltes som en evighed, men det kunne også have været en halv time. Jeg kunne ikke bedømme, hvor langt vest for vores oprindelige kurs vi var havnet. Normalt sejlede vi altid en sømil fra kysten, enten direkte nordpå eller sydpå, og fulgte resterne af det land, der stak op af vandet.

Vragrester fra en anden båd drev rundt en halv sømil øst for os, og var på vej hen imod os. Jeg kneb øjnene sammen og fandt kikkerten under overdækningen.

Det havde været en genanvendelsesbåd, bygget af mange forskellige ting. Nogle bildæk var surret om gamle døre, som var sømmet sammen. Et stykke væk lå et gammelt førerhus fra en lastbil, og ved siden af det flød en skrigende gul redningsflåde omkring. Plastikposer og flasker flød rundt i vandoverfladen som affald.

”Tag lige nettet,” sagde jeg til Pearl. Jeg håbede, der var mad og vand i poserne og flaskerne.

”Der er en mand,” sagde Pearl og pegede ud imod vraget.

Jeg satte atter kikkerten for øjnene og så i den retning, Pearl pegede. En mand klyngede sig til en tømmerflåde af døre og bildæk. Han trådte vande og lukkede øjnene, hver gang en bølge skyllede ind over ham.

Pearl så forventningsfuldt på mig.

”Vi ved intet om ham,” sagde jeg og læste hendes tanker.

Pearl fnøs. ”Det der ligner ikke et piratskib.”

”Det er ikke kun piraterne, vi skal være bange for. Det er alle.”

Jeg mærkede en nervøs summen i kroppen. Jeg havde aldrig taget andre med om bord på Bird, og jeg havde heller ikke lyst til det nu. Nogen, der skulle sove ved siden af os under overdækningen. Spise af vores mad og drikke af vores vand.

Jeg skævede hen på manden og tilbage ned på Pearl. Hun lignede en, der allerede havde besluttet sig.

”Vi har ikke nok mad og vand,” sagde jeg.

Pearl lagde sig på knæ og trak den blå slangekrukke af keramik frem. Hun tog låget af og greb en lille, tynd slange lige bag hovedet. Den havde hugtænderne fremme, og tungen bølgede frem og tilbage som et flag. Hun holdt ham grinende hen imod mig. Slangen åbnede og lukkede munden og bed lige ud i luften. Hun satte sig på hug på dækket, skar hovedet af den, holdt den i halen ud over rælingen og pressede blodet ned i vandet.

”Vi kan spise ham her,” sagde hun.

Hun tilbød aldrig sine slanger som en del af måltiderne. Jeg vendte ryggen til vraget. Manden var nu kun omkring 500 meter fra vores båd. Han ville give en eller anden form for problemer. Jeg kunne mærke det helt ind i knoglemarven. Mit indre snørede sig sammen.

Men jeg kunne ikke finde ud af, om panikken stammede fra at være faret vild eller tanken om at tage en fremmed om bord. De to ting blandedes, som blodet blandedes med vandet, og jeg kunne ikke skille dem ad. Jeg regnede med, jeg kunne få os tilbage til en handelsstation, men hvis jeg regnede forkert, så det kom til at tage længere tid end beregnet, og vi ikke fik noget regn … Jeg kunne ikke klare tanken om, at vi skulle tørres som svesker i solen.

Manden begyndte at flyde væk fra os. Når jeg så ham der i vandet, mindede det mig om bedstefar, der havde siddet og sunget ”Jeg skal gøre fiskere ud af jer mænd”, mens han fiskede på floden i Nebraska. Han ville have lænet sig tilbage i båden med en parasol som skygge og en pibe i mundvigen, mens han klukkende af grin sang sine sange. Han havde altid kunne finde både alvor og morskab i alting. Omkvædet kørte i ring i mit hoved, mens manden flød længere og længere væk, og det føltes som en irettesættelse. Jeg bed irriteret tænderne sammen. Det var meningen, bedstefar skulle råde mig, ikke hjemsøge mig.

”Tag fat i rebet,” sagde jeg til Pearl.

Manden var dårligt ved bevidsthed, så jeg sprang i vandet og svømmede hen til ham. Jeg bandt rebet om hans overkrop, svømmede tilbage og trak mig op i båden, så Pearl og jeg kunne hive ham om bord.

Manden havde intet andet på sig end en rygsæk, og da vi fik ham op på dækket, hostede han og spruttede vand op. Han lå på siden, næsten som i fosterstilling. Pearl satte sig på hug ved siden af ham og så ham ind i ansigtet. Hans mørke, næsten skulderlange hår lå vådt omkring hans ansigt. Han havde en bred brystkasse, lange, stærke lemmer, og hans hud var mørk af solen. Han så tilpas lurvet ud til at ligne en, der var vant til at sejle alene. Men ikke desto mindre var han flot på en stille og indadvendt måde; lidt som et billede af en fra en helt anden tidsalder. Da han åbnede øjnene og så på mig, blev jeg helt forbløffet over deres lysegrå farve.

”Tag lige en vandflaske, skattepige,” sagde jeg.

Pearl sprang op og hentede vandet. Jeg lænede mig frem for at dryppe lidt på hans læber, men han trak sig brat væk fra mig.

”Det er vand,” sagde jeg blidt og viste ham flasken. Han rakte ud efter den, men jeg trak den til mig.

”Jeg giver dig kun lidt, så du ikke begynder at kaste op.”

Jeg lænede mig frem på knæene og hældte lidt i munden på ham. Han drak det hurtigt og så bedende på mig. Jeg hældte mere vand i munden på ham, en halv flaske faktisk. Min mave snørede sig sammen ved tanken om heden, det antal vandflasker, vi havde tilbage, og afstanden ind til kysten.

Manden lænede sig tilbage og lukkede øjnene. Pearl og jeg lod ham døse hen. Vi samlede det sammen fra vraget, vi kunne, og sorterede det på dækket. Der var ikke meget, vi kunne bruge. Et par flasker vand, to rådne fisk og en pose tørt tøj. Vi samlede noget træ, så vi kunne reparere roret. Vi bandt mandens tømmerflåde til Birds agterstavn, hvis vi skulle få brug for den.

Jeg tog sejlet ned og undersøgte skaden. To timer senere var jeg færdig. Kønt var det ikke, og nogle steder langs flængen var stoffet løbet, men det ville holde, til vi kom i havn, hvor jeg ville kunne bytte mig frem til mere tråd og stof.

Jeg gik over og sparkede til mandens sko. Han vågnede brat og holdt afværgende hænderne op for sig.

”Solen går snart ned,” sagde jeg. ”Kan du flå skindet af to slanger?”

Han nikkede.

Pearl hentede spande med kul og bar den hen ved masten, hvor manden lå. Hun hældte dem i en bradepande af den slags, man bruger til at bage brød i. Vi var heldige, at der ikke var noget særlig vind. Når det var blæsende, var vi nødt til at spise dem rå eller at bruge af vores lager af tørret kød og tvebakker. Jeg satte mig foran panden med en æske optændingspinde og arrangerede kvistene og pindene ovenpå kullene. Pearl tændte dem med sin kniv og et strygestål.

”Det havde I ikke behøvet. Jeg er meget taknemmelig,” sagde manden. Han havde en blød, klar stemme, der lød som klokker i det fjerne.

Jeg forsøgte at bestemme mig for, om vi skulle binde ham, mens vi sov. Den ubehagelige følelse blev hængende.

”Vil du hjælpe mig med at sætte sejl?” spurgte jeg ham.

”Med glæde.”

Han flåede det sidste skind af slangerne, og Pearl smed dem på kullene. Solen hang lavt over horisonten og kastede et gyldent skær over vandet. Det var, som om solen gik meget hurtigere ned efter Syndfloden, nu hvor horisonten havde hævet sig for at hilse solen.

”Jeg hedder forresten Daniel.”

”Myra. Pearl. Hvad har du i tasken?”

”Nogle af mine kort og instrumenter.”

”Instrumenter?”

”Til navigation og kortlægning.”

Han ved, hvordan man navigerer, tænkte jeg.

Pearl vippede en slange fra kullene og ned på dækket med en pind, så den kunne køle af. Den var branket, og det vendte sig i mig bare ved at se på den. Den lugtede besk. Slanger var lige så seje som sener, og jeg var træt af at spise dem.

”Du minder mig om en, jeg kendte engang,” sagde Daniel.

”Virkelig?” Jeg prikkede til den slange, der stadig lå på kullene. Jeg ville bare allerhelst vide, hvilke fiskestimer man kunne finde så langt væk fra kysten, og om de kunne spores.

”En kvinde, jeg levede sammen med i Sierra Madre-bjergene i et år. Hun stolede heller ikke på andre.”

”Hvad får dig til at tro, at jeg ikke stoler på dig?”

Han gned sit skæg med håndfladen. ”Hvis du blev mere anspændt, end du er nu, ville dine muskler brække dine knogler.”

”Burde hun have stolet på andre?”

”Måske på nogle,” trak han på skuldrene.

”Og nu?”

”Hun døde senere samme år.”

”Det gør mig ondt.”

Pearl smagte på slangen. Hun tyggede ihærdigt, og stanken af kødet drev med vinden hen imod mig. Hun lagde den direkte på dækket, skar den i tre lige store stykker og smed to af dem hen til os.

”Hvem lavede du kort til?” spurgte jeg.

”Til dem, der ville have dem. Fiskere. Nye regeringsmedlemmer.”

”Og pirater?”

Han så hårdt på mig. ”Nej. I hvert fald ikke så vidt jeg ved.”

”Jeg ville have troet, du sejlede i en bedre båd med det arbejde. Kort er dyrere end træ.”

”Lad os bare sige, at jeg har været uheldig.”

Jeg kneb øjnene sammen og så på ham. Der var noget, han ikke fortalte.

Pearl klynkede, og jeg så, hvorfor hun havde været så stille under vores samtale. Hun holdt et lommetørklæde op for sig og lod fingeren glide ned over en flænge i stoffet.

”Det gik i stykker,” sagde hun stille. ”Under uvejret.”

”Kom her med det,” sagde jeg og rakte hånden frem. Hun rejste sig op og kom over til mig med det. Jeg undersøgte flængen. ”Den bliver ikke så svær at reparere, når den er så tæt på kanten. Måske bliver det ligefrem stærkere.”

Pearl nikkede og rørte forsigtigt ved lommetørklædet. ”Men jeg skal stadig sove med det i nat.” Det røde lommetørklæde havde været bedstefars. Da han døde, havde jeg lagt det over hans ansigt, og vinden havde nær taget det og ført det bort, men jeg havde grebet det i luften. Pearl havde hevet det ud af hånden på mig, og lige siden den dag havde hun sovet med det hver eneste nat og aldrig sluppet det igen; selv ikke i søvne.

”I er opmærksomme på de små ting,” sagde Daniel og så nærmest længselsfuldt på os, som om han var kommet i tanker om noget. Han så ud over havet, og hans ansigt henlå i skygger.

Den pludselige ømhed i hans ansigtsudtryk gjorde noget ved mig. Lidt som når man løfter en sten og ser alt livet under den. Jeg blev blød om hjertet. Der var noget ved ham, der var begyndt at berolige mig. Måske var det, fordi han så let mødte mit blik, de oprigtige ting, han sagde, hans mangel på charme. Jacob havde været charmerende. Han havde foregivet at være letlæselig, men han havde skjult, hvad han i virkeligheden tænkte. Daniel virkede som en mand, der påtog sig sin del af skylden og ikke forsøgte at snige sig udenom.

Jeg besluttede mig for ikke at binde ham om natten, selvom jeg dog ville sove med det ene øje på klem.

”Det er vi nødt til,” svarede jeg.

”Ingen er nødt til noget,” sagde han og vendte atter blikket ud over vandet.

KAPITEL 8

Daniel beregnede vores position og regnede ud, at vi ville være tæt på Harjo, hvis vi sejlede fire dage mod sydøst. Han reparerede roret, mens Pearl og jeg fiskede. Efter at have betragtet fuglene og vandet i timevis fastgjorde vi omsider vores net til riggen og begyndte at trawle efter makrel. Vi fiskede i to dage med maverne knurrende af sult, før vi fangede noget, og da rebet endelig blev stramt, havde jeg svært ved at skjule min lettelse.

Nettet var fyldt med makreller, og vi hældte dem alle ud på dækket. De sorte rygstriber glinsede og blinkede i solen. De vejede mindst fire kilo stykket, og jeg svælgede i vægten af kød i mine hænder. Jeg slagtede og rensede dem én efter en, mens Pearl riggede rygeovnen til.

Jeg holdt stadig øje med Daniel og forsøgte at bevare mine forbehold, men jeg havde det bedre og bedre i hans selskab, og det føltes, som om han havde været hos os langt længere, end han havde. Det meste af tiden sagde vi ikke noget, men lyttede bare til vinden i sejlene eller lyden af fisk eller fugle, der plaskede i det fjerne. Himmel og hav, så langt øjet rakte. Bare os tre.

Jo tættere vi kom på Harjo, jo mere af den gamle verden sejlede vi hen over, mens vi bevægede os fra Stillehavet og ind over det, der engang havde været byer i Californien. Jeg havde sejlet her mange gange før, for jeg var nødt til at holde mig tæt på de nye kyster, men det var altid ubehageligt at sejle over byer og de massegrave, de var forvandlet til. Der var så mange, der var døde. Ikke kun under oversvømmelserne, men også af tørst og sult under migrationerne. Fødder, der var løbet til blods op ad klippesider i folks forsøg på at undslippe vandmasserne. Ejendele, der blev efterladt på vej op ad Oregon Trail.

Nogle byer lå så dybt nede, at ingen nogensinde ville se dem igen. Andre, der var anlagt på højdedrag, kunne udforskes med dykkerbriller og stærke lunger. Deres skyskrabere stak op af vandet som metaløer.

Tidligere dykkede jeg efter fisk med spyd i disse undervandsbyer, men i den sidste tid havde jeg kun gjort det, hvis jeg var desperat. Jeg brød mig ikke om at være i vandet i længere tid ad gangen. Brød mig ikke om at blive mindet om, hvordan det engang havde været. Engang havde jeg dykket og svømmet igennem en gammel by, der havde ligget på en bjergside i Rocky Mountains. Fiskene havde skabt sig et hjem i de oversvømmede bygninger og gemte sig mellem søgræs og søanemoner. Jeg dykkede ned i en kontorbygning, hvor taget var forsvundet. Der flød et par borde og arkivskabe rundt i rummet, og der var andet vraggods, der næsten var uigenkendeligt. Der sad muslinger på et krus med et billede af et barneansigt; en af den slags gaver, man tidligere fik reklamer for i sin indbakke.

Jeg svømmede længere ind i bygningen. En fiskestime tog flugten, men jeg nåede at spidde en af dem. Da jeg ville svømme op for at få luft, hang den line, jeg havde bundet om skulderen, fast i et knækket håndtag på et af arkivskabene. Jeg trak i den og fik hevet skabet fri fra sin plads mellem to borde. Et kranie rullede hen over gulvet og stoppede først næsten lige foran mig. Gennem dets mund kunne jeg se noget bevæge sig. Der boede noget indeni det.

Jeg forsøgte atter at rive mig fri, og skabet væltede hen imod mig. Jeg skubbede til det for ikke at blive fanget under det, og min line gled fri af det knækkede håndtag. Bagved, hvor skabet havde stået, lå to skeletter på siden med front mod front, som i et favntag. Som om de var faldet i søvn i hinandens arme. Det ene skelet havde ikke noget hoved, men at dømme ud fra den vinkel, skeletterne lå i, forestillede jeg mig, at den ene krop måtte have ligget med hovedet på den andens bryst. Som om de afventede deres skæbne og havde valgt at holde om hinanden, når livet var forbi. Tøj, der næsten var gået i opløsning, bevægede sig rundt i vandet omkring dem. Der lå klippestykker på gulvet omkring dem.